www.titlovi.com
H A J D I
Hajdi! Hajde!
Dobro jutro, Deta.
Vruće mi je.
Je li daleko? - Na samom vrhu. - Dobar dan, Deta.
Dobar dan.
To je kći tvoje pokojne sestre? - Da.
Hajde, Hajdi. Moramo krenuti. - Porasla je.
Hajde.
Gde je vodiš?
Njenom dedi. - Kod starog džangrizala? Gospode!
Deto, on ne voli ni Boga ni ljude.
Kažu da je zaboravio da govori. - Treba li da je odvedem u sirotište?
Ili da je dam nepoznatom farmeru?
Znaš da nikome ne trebaju još jedna gladna usta.
Možda bi joj bilo bolje sa strancima.
On se svađao i sa rođenim sinom. Neka mu Bog dušu prosti.
Sigurna sam da neće hteti devojčicu.
Hajdi! Gde si?
Hajdi, odmah dođi ovamo!
Dolazim!
Zdravo, deda.
Dobar dan.
Ovo je Hajdi. Vaša unuka.
Našla sam posao u Frankfurtu.
Pa sam je dovela kod vas.
Ipak je ona vaša krv i meso. - Idi i vodi je sa sobom!
Pet godina sam brinula o njoj.
Ali, ne mogu više! - Odlazi odavde!
Dođi, Hajdi.
Hajdi, slušaj me. Nema čega da se bojiš.
Sigurna sam da ti ništa neće uraditi.
Uzmi, idi sada.
Idi! Bože, oprosti mi.
A, dete! Povedi dete sa sobom!
Hajde, idi za njom! - Ona me više ne želi.
Deda?
Dobro jutro, deda.
Pij.
Hvala. - Odvešću te kod sveštenika.
On će znati šta da radi sa tobom.
Otvori usta.
Ova devojčica je snažna.
I zdrava. Neće ti zadavati muke.
Ne može ostati sa mnom.
U redu.
Idem u Majenfeld za tri dana.
Možda će nekom farmeru biti od koristi.
U suprotnom, ide u sirotište. Ali, do tada mora da ostane sa tobom.
Biće ta tri dana kod mene.
Tvoja hrišćanska dužnost je da paziš na svoju unuku.
Uzmi robu. Idi.
Deda, moram li večeras da spavam ponovo u štali?
Spavaj gde god hoćeš.
Imaš samo jednu stolicu.
I jedan krevet.
Šta je to gore?
Hoću da spavam ovde u senu! Mogu li, deda?
Da li je istina,
da je u sirotištu grozno?
Dobro jutro, deda! - Popij mleko.
Stani tu!
Dobro jutro, koze. - Sivka, Belka. Hajde!
Hajde, hop! - Dođi, generale Kozaru.
Povedi devojčicu danas u planine.
Ona ne poznaje planinu. - Zdravo, ja sam Hajdi.
- Evo. - Hvala. - Kreni.
Jesi ga čula? Moraš me slušati. - Da, da.
Kako se zoveš? - Petar.
Živiš li sada kod njega? - Da, on je moj deda. - Tvoj deda?
Zašto ne živiš sa roditeljima? - Zato jer su umrli.
I moj otac je umro. - Živela sam sa tetkom do sada.
Bila sam po čitav dan u kući. Ovde je mnogo bolje. Mogu biti napolju!
Hej, ne idi daleko! - Da, da...
Kako se zove ova malena?
Pahuljica.- Hoćeš li mi pokazati kako se pali vatra?
Hoću.
Petre, jesi li ti jeo moj sir i kobasicu?
Ja? To nisam bio ja.
Ko bi drugi mogao biti? - Ne znam. Možda koza.
Koza?
Hej, prestanite! Belka, Sivka!
Beži! Prestani! Pokazaću ti! - Ostavi ih!
Zar nikada ne slušaš? Rekao sam ti da ostaneš tamo.
Ne udraj ih! Prestale su da se biju!
Moraju biti kažnjene! Daju manje mleka kada se biju!
Ako ih prestaneš tući, daću ti pola užine. - Pola?
Svaki dan? - Ali nikada ne smeš tući koze.
Obećavaš? - Pola, svaki dan.
Vidiš li? Pogledaj. - Vidim.
Vidi. Brzo, spusti se. - Na tebe je red.
Mene? - Da.
Hajdi, nemoj dedi reći za užinu. - Neću ništa reći.
Priča se po selu da je ubio nekog čoveka.
Hvala. Radije bih da večeras spavam u štali.
Petar ti je pričao priče o meni?
I ti si mu poverovala?
Je li istina to što je rekao? - Ljudi pričaju gluposti.
Moraćeš da odlučiš da li da veruješ svojim očima i ušima,
ili šta drugi govore.
Laku noć, deda.
Prelepo.
Dobro poznajem planinu.
Sutra ću ti pokazati gde raste runolist.
Petre.
Sutra odlazim. Deda me vodi kod sveštenika. - Šta?
Opet ću ostati sam sa ovim glupim kozama.
Hajde! Kreni! Idemo!
Na šta to ličiš?
Deda?
Stolica je za mene? - A za koga drugog?
Ali, sutra odlazim. - Sutra ideš na planinu.
I prekosutra? - Sigurno.
Ne zapitkuj previše nego operi to lice.
Hala ti, hvala, hvala!
Petre! Ostajem!
Još samo sutra sam tu. - Zašto? - Krećem u školu.
Kada se vraćaš? - Valjda na proleće.
Nema te do proleća?
Možeš sići dole i posetiti me. Baka bi volela da te vidi.
Nema više spavanja ni hrane. Dosta je bilo, idemo!
Mogu li i ja da idem u školu? - Dođi da jedeš.
Vidite ko je ovde. Neverovatno.
Treba mu zabraniti da brine o devojčici.
Dobar dan. - Dobar dan.
Dakle, šta ste planirali sa malom?
To se vas ne tiče. - Uskoro mora da krene u školu.
Ne mora ona ništa.
Budite razumni. Svako dete mora naučiti da čita.
Ne može zimi sama da silazi sa planine.
Hajde, dete. Sačekaj napolju.
Celu zimu sama na planini.
Detetu trebaju prijatelji. - Ima sve što joj je potrebno.
To je protivzakonito. - Ne zanima me vaš zakon.
Idemo.
Kakav tvrdoglav čovek.
Evo, pogledaj.
Gotova je.
Hvala. Prelepa je, deda.
Kad bi opet bilo proleće.
Brže!
Hvala ti. - Predveče ću doći po tebe.
Zdravo gospođo, da li je Petar kod kuće?
Nije, u školi je. Uđi.
Majko, imamo posetu. Hajdi. - Zdravo.
Devojčice, baka je slepa.
Priđi bliže, Hajdi.
Zar ništa ne vidite, bako? - Očima, ne.
Ali vidim rukama.
Hajdi! - Petre!
Hvala. - Nisi ništa propustila U školi je dosadno.
Tako pričaš jer još nisi naučio da čitaš.
Ne znaš ni ti. Kakva korist ovde od toga? - Tišina!
Uzmite moj hleb, bako.
Hvala ti Hajdi, ali to je pretvrdo za mene.
Znaš, nemam zube. - Daj meni.
Starica ne vidi. Da li si to znao?
Ne može ni hleb da jede.
Mi smo srećni, zar ne deko?
Stoj!
Dobar dan.
Donosim dobre vesti. Našla sam smeštaj za Hajdi,
kod prijatelja mojih poslodavaca u Frankfurtu.
Oni su ugledna familija
i Hajdi bi mogla ići sa njihovom kćerkom u školu.
To je odlična prilika za nju. Progovorite nešto!
Kada završiš, možeš ići. - Vodim i nju sa sobom.
Ne, Hajdi ostaje ovde.
U Seocetu kažu da joj ne dozvoljavate da ide u školu.
Zbog vaše tvrdoglavosti neće naučiti da čita i piše.
Hoćete da postane divlja? - Zašto ti je odjednom stalo?
Striče, onda nisam imala izbora. - Dosta priče više!
Ako je ne pustite u školu,
uzeće je i strpati u dom.
Vodim je danas sa sobom.
Ako bude trebalo, pozvaću seljane upomoć.
Gde je devojčica?
Hajdi pripada meni. Sada nestani odavde.
Hajdi! - Dete? Tetka Dete! - Hajdi, draga.
Dođi.
Jesam li ti nedostajala? - Dečko, vrati se svojim kozama.
Moram da razgovaram sa Hajdi. Dođi.
Sedi.
Slušaj me. Da li bi volela da živiš u velikoj prelepoj kući?
Veoma ljubazni ljudi iz Frankfurta,
traže prijateljicu za njihovu kćer. - Ali, sviđa mi se ovde.
Ali, devojčica iz Frankfurta te željno očekuje.
Radije bi ostala sa dedom. - Deda želi da pođeš sa mnom.
Stvarno?
Dušo, oboje želimo najbolje za tebe.
Krenimo, voz uskoro dolazi.
Želim da se pozdravim. - Nemamo vremena, dušo.
Je l' daleko? - Ne, nije.
Šta ako mi se ne dopadne? - Onda se možeš vratiti.
Obećavam. Idemo.
Hajde, brže!
Gde je Hajdi?
Brže!
Popni se. Kreni! - U redu.
Otišle su! Opet si zakasnio?
Samo gledaj.
Živo čudo da je dete još živo.
Hajdi, stani. Gde ideš!
Hajdi, uđi unutra.
Jeste li slobodni? - Da. - Do kuće Sezamanovih, molim vas.
Hajde.
Hajdi!
Siđi.
Dobar dan, gospođo. - Dobar dan.
Dobrodošle, moje dame. - Gđica Rotenmajer nas očekuje.
Pođite za mnom.
Hajdi, ne diraj to.
Upoznaću te sa gđicom Rotenmajer, u redu?
Ona je dadilja mlade dame. - Dadilja?
Ona je uticajna dama koja pazi na gđicu Klaru.
Budi pristojna.- Gđica Rotenmajer će vas primiti. - Da, hajde.
Nažalost, nisam stigla da je presvučem.
Kako se zoveš? - Hajdi. - Hajdi? To joj nije kršteno ime?
Zove se Adelaida, po majci. Bog da joj dušu prosti.
Izgleda mi premlado. - Da, malo je sitna za svoje godine.
Imam osam godina. - Osam?
Ne, neće moći. Dođi sa mnom, Dete.
Adelaida je baš ono što g. Sezeman želi.
Nerazmaženo seosko dete.
A, sada želim moj deo nagrade.
Kako da te zovem? - Hajdi. - Ja sam Klara.
Jesi li srećna što si u Frankfurtu?
Ne znam. Deda i tetka su hteli da dođem,
ali ako mi se ne bude svidelo, mogu da se vratim kući.
Ti si najznatiželjnija devojčica koju znam.
Da li je to odeća za dečake?
Praktičnija je za planinu. Pogotovo za penjanje.
Da, naravno.
Ti ne možeš da hodaš? - Ne, nažalost.
Uvek sediš u ovome? - Da, slobodno me poguraj.
Kako ti se sviđa naša kuća? - Velika je.
Oprostite.
Šta se desilo?
Udarila sam u stol. Nisam namerno. Žao mi je.
Vreme je za večeru.
Idemo za stol.
Ti ličiš na Petra Kozara. - Molim? - Adelaida.
Ne razgovaraj tako sa slugama.
U ovoj kući koristimo pribor za jelo.
Ona ne zna ni osnovne stvari.
Izvinite. Doneću krpu. - Krpu?
Sedi, Adelaida!
Tineta! Tišina!
Možeš li mi dati dva? - Sebastjane...
Možete li mi poslužiti dve zemičke, molim vas?
Možete li molim... dve zemičke, da mi date?
Poslužiti dve zemičke.
Dva somunčića. - Dve zemičke.
Dve zemičke, molim.
U ovoj kući postoje pravila, Adelaida.
Posluzi se obraćaš sa 'on' ili 'ona',
a i razgovori sa njima su zabranjeni.
Doručak je u 7:30.
Lekcije se održavaju u sali za učenje u 8:15 h.
Ručak je u 12:30 u ovoj sali. Zatim sledi 2 sata pauze.
Na spavanje se ide u 19 h. U ovoj kući nema trčanja niti skakanja.
Mi uvek hodamo. Nikada ne podižemo glas.
Gospođice Rotenmajer?
Šta to radiš?
Ne možeš jurcati okolo tako. - Ja? - Da.
Kupate li se tamo u planinama? - Naravno.
Čula sam da tamo,
u planinama postoje trolovi i patuljci. Jesi li ih videla?
Budi mirna.
Obuj se i kada budeš spremna, dođi gore.
Hajdi!
Ne, nož za puter.
Dobro, gđice Adelaida.
Otvorite poglavlje jedan i čitajte naglas.
Ne mogu. - Molim?
Ne umem da čitam. - Ali znaš slova?
Koje je ovo slovo? - Izgleda kao planina.
Jeste, planina je. - Gđice Klara, nije smešno.
Ni Petar ne zna da čita. - Petar? - Petar?
Petar je rekao da je to na planini beskorisno.
Beskorisno? Gospođice...
Svaka osoba može i mora da nauči čitati.
Izvinite me na trenutak.
Ona ne zna slova?
Potpuno divlje, neborazovano stvorenje je dovedeno u našu kuću.
Možda bi bilo prikladno da ona ima posebnog učitelja.
To bi vam odgovaralo. Nadam se da ne tražim previše
ako kažem da je naučite abacedu dok držite časove gđici Klari!
Naravno da ne, samo sam mislio...
Čim se g. Sezeman vrati, tražiću da Adelaida napusti kuću.
Može li se otvoriti ovaj prozor?
Zašto?- Hoću da vidim možeš li odavde videti planine.
Gđice Adelaida, hoćete li biti ljubazni i sesti na mesto,
da bi nastavili sa neophodnim lekcijama?
Gospođice Klara.
Gđice Adelaida, planina je slovo 'A'.
'A' kao Adelaida. - 'A'. - Tako je.
Odvezi me tamo, Hajdi.
Ne toliko, da nas ne vide.
Želim ovo da ti pokažem.
Jesi li to ti? - Ja i moja mama.
Ali, ti stojiš. - Da.
Razbolela sam se nakon... Nakon njene smrti.
Nedostajao joj je tata. Zbog posla je stalno putovao.
A ja sam stalno u kući.
'On'!
Gospode! Mlada damo, ne šunjajte se tako. - Oprostite.
Vreme je za podnevnu dremku, gđice Adelaida.
Ne mogu da spavam. Ne morate spavati, odmorite se.
Kako mogu da budem na usluzi mladoj dami?
Znaš... Da li 'on' zna kako se otvara prozor?
Koji prozor?
Izvolite, gospođice.
Zaboga, ne naginjite se!
Ne vide se planine.
Pa, odavde ih ne vidimo,
ali sa zvonika se vidi mnogo više.
Sada ćemo zatvoriti prozor, a mlada dama će otići u svoju sobu.
U suprotnom, imaću problema.
Hvala i 'adio'.
Adio.
Moramo se vratiti pre nego završi podnevna pauza. - Naravno.
Desno. Ne, levo!
Tako je. Tamo.
Jabuke, sveže jabuke! Sveže jabuke!
Ne, hvala.
Zvonik, gde je?
Ne znam odavde.
Možda on zna.
Ne, Hajdi, ne smeš razgovarati sa prosjakom!
Hajdi!
Tamo.
Eno ga.
Hleb! Svež hleb!
Svež hleb! Ovde! - Idi tamo.
A ti? - Ne brini za mene. Idi, požuri.
Samo napred!
Nadam se da se gospođica lepo odmorila.
Gospođice?
Sigurna sam da će se gospođici svideti.
Kako su slatke.
Ako imaš nešto novca...
Ne stoj samo. Traži! Gospođice!
Adelaida! Klara!
Ne mogu da ih nađem. - Ulazna vrata su otvorena.
I? - Možda su izašle. - Zašto? Gde?
Bolje bi bilo da ih tražimo napolju. - Gospode Bože.
Pronađi gospođicu, Sebastjane. Nađi ih!
Gde su planine?
Gde je deda?
Hajdi, kako je bilo. Pogledaj.
Baš su lepe. - Moramo da idemo.
Gospođice! Šta to radite?
Idemo kući, što pre.
Zaboga, gde su bile? - U blizini. Samo su htele da idu...
Na svež vazduh. - Tako je.
Odvezla si Klaru van kuće. Znaš li koliko je to opasno?
Koliko...
Šta bi rekla njenom ocu da joj se nešto desilo?
A vaš šal? Izgubili...
Bože dragi! Ova stvorenja moraju da nestanu. Sebastijane!
Možemo li ih zadržati? - Nikako! Ja...
Ne mogu da dišem! Dlake!
O, Bože! Izbacite ih!
Izbaci te prljave zveri!
Brzo! Požuri, Sebastjane!
Pobrinuću se za mace. - Ne mogu da dišem.
Bože, uzmite onu tamo! Brzo! Sebastijane! Bože!
Mačka! Napala me!
Ne! Za Adelaidu nema večere.
Ali... - Gospođice, odrasli određuju kako se vaspitavaju deca.
Ustani i stani okrenuta licem prema zidu.
Odmah!
Gledaj u zid.
Gledaj u zid, rekla sam!
Sledeći put ću te zaključati u podrum sa pacovima.
Hoću da idem kući. - Molim?
Šta? Hajdi!
Moram da idem kući.
Ali... - Adelaida! - Zašto? Hajdi!
Odmah da si stala! - Hajdi, čekaj!
Rekla sam da staneš! - Hajdi! Nemoj da ideš!
Kako se usuđuješ? - Dete je rekla da mogu da idem kad hoću.
Ona? Slagala te. Ne možeš otići.
Znaš li koliko imaš sreće?
Šta bih dala da sam odrastala u ovakvoj kući.
Šta će te zemičke? - To je za Petrovu baku.
Glupačo mala. Ostavi ih tamo.
Hajdi, šta to radiš?
Pogledaj šta radiš gospođici.
Sada idi u svoju sobu. Smesta.
Tineta. Tineta!
Deda...
Gde je Klara? - Bolesna je.
Razbolela se, zbog tebe!
O, evo naše male Švajcarke.
Ne boj se. Ja sam doktor. - ' bar dan. - ' bar dan?
' bar dan. - Da li je Klara bolesna?
Mladoj dami je bolje. Mislim da će joj biti drago da te vidi.
Doviđenja. - 'Adio'.
Zar je toliko teško živeti sa mnom? - Ne, nije to.
Imam samo tebe, Hajdi. Može nam lepo biti kada smo zajedno.
'N'.
Trebalo bi da ide malo brže. - 'Q'.
Izgleda kao biskvit.
Tačno. 'T' kao tigar.
'F' kao fotografija. 'B' kao biskvit.
I koje je to slovo, gospođice?
'B'. Šta nije u redu? Kako si već zaboravila?
Lepo ste se doterali, gospođice.
Nisam uopšte. Kako se usuđuješ!
Dobrodošli kući, gospodine. - Sebastjane.
Dragi moj! - Lepo je videti vas, gđo Seseman.
Tata! Klara, malena moja.
Draga moja! - Vratio si se, tata.
Ovo je sigurno naša Adelaida. - Dobro jutro.
Imam lepo iznenađenje za tebe.
Zdravo, bako! - Klara.
Draga moja devojčica.
U prolazu sam, ali sam htela da te vidim. Daj da te vidim.
Lepo izgledaš. A, ti...
Dobro jutro, gospođo Korteze. - Korteze, gospođo.
Zaboravite! Malena, zovi me 'bako'.
Dobro je što smo našli prijateljicu za Klaru.
Mnogo je bolje, veselija je.
Bojim se da će moje novosti smanjiti vaš entuzijazam.
Po mom mišljenju, Adelaida pokazuje znake...
Nema drugog načina da to kažem...
Nije pri zdravoj pameti.
Nije pri zdravoj pameti? - Kako to mislite?
Adelaida još ne zna da čita.
Ne prepoznaje slova,
uprkos naporima našeg učitelja.
To ozbiljno remeti obrazovanje gđice Klare.
I njeno ponašanje je nemoguće, potpuno je divlja.
Dobro, dobro. Više volim da se lično uverim.
Onda ćemo videti.
"Kada je mladi pastir izbrojao svoje ovce te noći,
shvatio je da nedostaje najmanja." "Gde bi mogla biti?"
"Napolju je počeo da pada sneg i duvao je ledeni vetar."
To se jednom desilo meni i Petru. Izgubili smo kozu.
Jeste li je pronašli? - Da. Sva sreća. - Tamo, odakle si,
sigurna sam da je drugačije nego ovde. Jesam li u pravu?
Možete li nastaviti priču? Molim vas.
"Bivalo je sve mračnije, pahulje su vijorile u vazduhu."
"Ali iznenada u noći,
čuo je tiho blejanje jagnjeta."
Eto, tu ću da stanem.
A jagnje? Da li ga je našao? - Ostatak moraš pročitati sama.
Ne znam da čitam. - Zašto ne znaš?
Petar kaže da nam to ne treba. - Petar je rekao?
Ne moraš uvek verovati u ono što drugi kažu.
Ako znaš da čitaš, onda možeš znati nastavak priče.
A ti voliš priče, zar ne? - Da.
Onda, ostaviću ti knjigu.
Hajdi je slatko i neverovatno osetljivo dete.
Sigurna sam da će naučiti da čita, ako joj nešto privuče pažnju.
Hvala Bogu na tome. Ali, imam utisak na nije srećna.
Ovde ima sve. - To je nešto iznutra.
Život u ovoj kući je suprotan njenoj prirodi.
Klara je srećnija nego ikad. - Da.
To ti umanjuje osećaj krivice što je ostavljaš samu?
Mama, molim te.
Ko je?
Tineta!
Ša radiš? Šta radiš sa flašom u rukama? - Duh! Zar ne čujete?
Kakav duh, ne menjaj temu! - Slušajte.
Sebastjane? Upomoć! Duh!
Ništa nije ukradeno? Proverila sam srebrno posuđe tri puta.
Zaključala sam vrata. Kunem se.
To je bio duh, definitivno. - Molim te, Tineta, ne pričaj gluposti.
Sebastjane, ti si razuman čovek. Sigurno imaš objašnjenje.
Pa, pošto me pitate moram da priznam
da u ovoj kući postoji fenomen koji možemo nazvati...
Da se pojavljuje nešto natprirodno.
Natprirodno? - Da. - Dobro, onda.
Dobro... Ne želim više da se priča o ovome.
Pogotovo ne deci.
Laku noć.
Brzo, u krevet. - Laku noć.
U...
do... li..
"U dolini." "U dolini, tekao je
mali potok
i u bistroj vodi mogao si da vidiš kako plivaju pastrmke."
Da, Hajdi, znala sam da možeš. - Divno.
Ko bi pomislio? "Riba srebrne boje
veselo je poskočila."
"Videvši ovo oča... očaravajuće mesto,
pastir je želeo da se zaustavimo,
da ručamo." - Da, uspela je!
Bako, tako mi je drago. - Bravo, Hajdi!
Svako dete, uz dobrog pedagoga sa strpljenjem, može da nauči da čita.
Hajdi, ja sam oduševljen.
Naša mala Švajcarka izgleda da napreduje.
Stoga...
ostaje sa nama. - Zauvek? - Da.
Da, dete moje, zauvek.
Vidimo se, mama. - Vidimo se.
Koliko možeš ostati, prijatelju? - Odlazim čim se razjasni ova priča.
Nadam se da ću ugledati duha noćas. Bilo bi mi prvi put.
Devojčice!
Šta dođavola radiš ovde?
Ne diraj je! Mesečar se ne sme probuditi.
Ledena je. Možeš li mi doneti ćebe?
Šta zaboga...
Ostavi me malo nasamo sa njom.
Ne boj se, Hajdi. Ja sam, doktor.
Jesi li sanjala nešto?
Sanjala sam dedu.
Boli li te nešto? - Ne, samo ovde.
Tu boli.
Malena, reci mi zašto čuvaš ove zemičke?
To je za Petrovu baku. Ne može da jede tvrd hleb.
Nedostaje ti kuća, Hajdi?
Ne brini, malena.
Sve će biti u redu.
Nostalgija, kažeš? - Nedostaje joj Švajcarska, napeta je.
Mora ići kući što pre. - Ne može! - Mora!
Ne mogu to da uradim Klari. Uradi šta god možeš, molim te.
Dao sam ti savet.
I? Jeste li videli duha?
Ja ništa nisam rekla. - Sve mi reci, molim te.
Klara. Duh je...
naša mala Hajdi. - Hajdi?
Mesečari jer pati. - Šta joj treba? - Njen dom.
Zato draga, ona ne može ostati ovde. - Mora! Ne možeš to da uradiš!
Nemoj, molim te! Šta da radim bez Hajdi?
Hajdi se može izlečiti samo... - Hoću da ostane ovde sa mnom!
Klara. - Ja sam isto bolesna i usamljena!
Zaboravljaš se! Smesta se smiri!
Idi! Idi svom dedi i Petru! Idite svi!
Tineta, smesta me odvezi u moju sobu!
Adelaida.
Sebastjan će te sutra odvesti kući.
Ideš vozom u podne. Tineta će ti pomoći da se spakuješ.
Kući, kod dede?
A, Klara?
Klara?
Klara. Otvori, molim te.
Hvala.
Možete li ovo dati Klari?
Bila bih srećna da mi dođe u posetu. Molim vas.
Videćemo.
Bogu hvala, opet mir.
Tineta!
Zvaću te Hajdi. Moja mala Hajdi.
Doviđenja.
Ljudi žive tamo gore.
Ove planine su tako impresivne.
Hopla! Bilo mi je zadovoljstvo, gospođice draga.
Pazi na dete. - Dobro.
'Adio'!
Pogledajte! - Šta? - To je Hajdi.
Zdravo, Hajdi.
Lepo! Hoću i ja to! - Pogledajte cipele.
Hajdi! - Petre!
Hajdi, čuo sam da živiš u palati. - Ne, nije bila palata.
Šta je to unutra? - Videćeš.
Ovo je za tebe, bako. Mnogo mekanih somuna.
Lepo je što si se vratila, Hajdi.
Velika kobasica za tebe, Petre. - Hvala.
Deda!
Hajdi!
Dobro jutro Belka i Sivka. - Petre, dolazim!
Hej!
Evo ti tvoja polovina. - Hvala.
"Draga Klara, selo je sada pod snegom."
"Sve je belo i blistavo."
"Preselili smo se u selo, tako da mogu da idem u školu."
"U školi, dečaci sede odvojeno od devojčica."
"Naš sveštenik je mnogo strožiji od našeg učitelja."
"Ponekad koristi šibu."
"Jadni Petar uvek biva kažnjen zbog kašnjenja."
Recite mi šta želite biti kada porastete? - Čoban.
Seljanka. - Seljanka.
Kovač, kao moj otac. - Kovač.
Ja želim da pišem priče. - Tišina!
Razumem. - Koje je ovo slovo, Petre?
'A'? - 'D'! "Uvek posle škole
pokušavam da naučim Petra da čita." Petre, juče si znao!
"Ali, nema rezultata."
"Klara, jako mi nedostaješ. Mislim na tebe svaki dan."
"Piši mi, molim te."
"Ne postoji ništa što bi više želela nego da mi dođeš u posetu."
"Tvoja, Hajdi." - Nisam se ni pozdravila sa njom.
Ne mogu da verujem! To je Klara!
Petre! Petre!
Petre, pogledaj! To je Klara, moja najdraža prijateljica!
Klara! - Hajdi!
Hajdi, toliko si mi nedostajala. - I ti meni.
Bako, draga! - Hajdi!
Moja draga devojčica.
Klara je slaba. Zato sam odlučila da je dovedem ovamo.
Mislite li da bi mogla ostati sa vama par dana?
Uz naknadu, naravno.
Klara je naš gost, gospođo.
Da. - Da?
Hajdi!
Hajdi, moraš mi pomoći da se obučem.
Ovo ti ne treba. - Hajdi! - Ni ovo!
Pogledaj, ni meni ne trebaju.
Hajdi, uspori.
To su Belka i Sivka?
Baš tako sam ih i zamišljala. - Petre, dođi!
Petre, dođi da vidiš. Tu je Klara.
Klara, ovo je Petar. Ćao, Hajdi mi je pričala o tebi.
Ideš li?
Ne.- Zašto, idemo sa njim. - Kako kada ne možeš da hodaš?
Petre! - Hajde, idemo. - Neću ostaviti Klaru samu.
Brže, hajde! - Petre! - Proći će ga, smiriće se.
Hajdi, volela bih da idem gore sa vama.
Hajde, mrdaj!
Idite same kući! Glupe koze!
Hajde, pokrenite se!
Jesi li videla? - Da, zvezda padalica. Zamisli želju.
Poželela sam... - Ne! Ne smeš reći.
Idemo, koze!
Hajdi, gde su kolica? Hajdi, gde su?
Nisu ovde.
Nisu ni ovde.
Nisu mogla jednostavno nestati.
Deda, nema ih ni ovde. - Šta? Nema ih?
Nemoguće. Jesi li svuda pogledala?
Sada moram da sedim ovde čitav dan.
Smisliće deda nešto.
Čuće me on.
Sivka?
Hvala. - Eto ga.
Znam šta si uradio, generale Kozaru.
Kajanje će ti verovatno biti dovoljna kazna.
Sada pripazi na devojčice. Vratiću se predveče.
Jesi li me razumeo?
Idem po Petra. - Dobro.
Izađi.
Neću. - Ne moraš.
Izaći će sigurno kada je u pitanju jelo. Prelepe su.
Baš kao što si pričala. - Vidiš? A i ti si ovde.
Ubraću malo borovnica.
Klara!
Presveta Bogorodice.
Dođi ovamo!
Hajde, možeš ti to.
Pokušaj.
Znam da možeš!
Dobar dan.
Došao sam po kćer. - Dobro jutro, deda. - Dobro jutro.
Mama, kako si mogla da dovedeš Klaru na ovakvo mesto? Pogledaj!
Ovo nije mesto za bolesno dete. Koliba, kamenje svuda.
Oprostite mom sinu. - Hoću odmah da vidim kćer. Gde je?
Oče, ovde sam.
Klara!
Tata.
Malena moja.
Ti hodaš.
Oprosti mi, molim te. - Tata.
Hodaš. - Klara.
Ovo je poklon za tebe, dušice draga.
Mnogo ti hvala, bako.
Ništa ne piše. - Naravno, ti ćeš da je popuniš.
Šta je bilo? - Svi su mi se smejali. - Zašto?
Zato jer želim da pišem priče. - Razumem.
Oni ne znaju za bolje, Hajdi. Oni znaju samo za ovo selo.
Ali, ti si videla malo više sveta, zar ne?
Ako ti nešto u životu donosi radost, jednostavno to moraš uraditi.
Bez obzira šta drugi kažu.
Bilo je lepo videti te.
Nedostajaćeš mi. - I ti meni, Klaro.
Zbogom. - Zbogom, deda.
Hajdi, zbogom.
Doviđenja!
Prevod: ~Zen Master~
Preuzeto sa www.titlovi.com