Днес сме се събрали тук, за да погребем тленните останки на Милард Фраймор.
Или както и да се е казвал.
Не мога да кажа много неща за Милард
защото той пристигна при нас само преди два дни
и внезапно бе повален
от тази смъртоносна болест, която го повали.
Можем само да се надяваме, че каквато и да е била болестта
тя не е била особено заразна.
Имайки предвид това, предлагам всички ние да сведем глави в благочестива молитва.
Отче наш, който си на небето предаваме на милостта ти останките...
Махай се!
Всичко, което остана от Милард Фраймор.
Произход неизвестен. Причина за смъртта неизвестна.
И от значителен интерес за тези от нас, които имаха контакти с него
през последните два дни.
Милард бе повален видимо в разцвета на своя живот.
Всъщност, той ни напусна толкова бързо
че дори не му остана време да разопакова багажа си.
Както и да е, доколкото ние бяхме последните които познаваха бедния Милард тук, на Земята,
и тъй като всички ние сме дошли в това забравено от Бога място
с една обща цел,
сигурен съм, че ще се съгласите с мен...
- Хей, та... та... - Какво ти става?
- Виж! - Към нищо ли нямаш поне малко уважение?
- Злато! - Какво?
Виж, това е злато!
Напомням на всички, че сме тук, за да погребем останките на Милард Фраймор.
- Това е злато, Хенри! - Злато?
Там долу в гроба!
- Дайте да извадим ковчега и да видим! - О, не, недейте!
Махайте се от златната ми мина!
- Ще станем богати. - Махайте се от златната ми мина...
Злато! Злато! Злато!
Изглежда невъзможно един град да изпадне в такова състояние
за краткото време на своето съществуване.
Линчувания, престрелки,
и този пиянски гуляй, който върви в къщата на мадам Ор 24 часа на ден.
Една скромна жена не е в безопасност по тези улици.
О, мисля, че повечето жени са в безопасност.
Имаме само няколко, които биха предизвикали интерес.
Освен танцьорките, а те се справят добре, когато стане напечено.
Или в деликатна ситуация.
Така, сега това може да е много забавно за членовете на градския съвет.
Но ние, собствениците на мини не сме имали повод да се посмеем откакто започнахме този бизнес.
Не го смятаме за забавно, Том.
Просто не знаем какво да правим.
Може би ни е нужен нов кмет и градски съвет, който знае какво да прави.
Какви ги говориш? Единствената причина да съм кмет и те да са градски съветници
е защото никой друг не искаше да стане.
Том, не забравяй, че ние също сме собственици на мини.
Харесва ли ви да давате 20 процента от добива си в мините на семейство Данби?
- Защо да ни харесва? - Добре, нека да направим нещо.
Какво? Всички знаете каква е ситуацията.
Ние сме тук, в Календар. Там е Галена, където караме златото си.
Ранчото на Данби е между тях. Пътят минава през тяхната собственост.
Тогава ще направим път, който да заобикаля техния имот.
Как? Те притежават цялата долина.
Ако не си получат своите 20 процента, те просто нападат всяка кола и задържат всичко.
Добре, но ние трябва да направим нещо.
Дори това да означава да докараме войска тук.
- Войска? - Войска?
Каква войска? Откъде? Най-близката е на 500 мили от тук.
- Тогава ще съберем своя собствена. - Не можем да съберем дори достатъчно миячи.
Как ще съберем войска?
Никой не иска да спре добива, дори само за да се изкъпе.
Всичко се случи толкова бързо, че нямахме възможност да се организираме.
- Данби се възползват от това. - Ето там един от тях.
- Кой точно е този? - Джо.
Сред баща си и братята си той е втория по грубост.
- Държат се така, сякаш притежават мястото. - Както стоят нещата, те го притежават.
Всичко ще си остане така, докато си намерим шериф,
който не си подвива опашката и не бяга, когато някой стреля по него.
Уиски.
Всички видяхте това.
И битката беше честна.
Той посегна първи. Значи това беше самозащита.
Той посегна първи, ясно е като бял ден.
Никой не може да отрече, че беше самозащита.
Може да е било много неща, но не беше самозащита.
И не той посегна първи, а ти.
- Какво искаш да кажеш? - О, това е стар номер. Ти го направи доста добре.
Не наистина добре, но доста добре.
Ти финтира с лявото си рамо и го накара да посегне за оръжието си,
докато самия ти вече посягаше за своето с дясната си ръка.
Това е стар трик от Аризона, но съм виждал да го използват и чак на север в Монтана.
- Лъжец ли ме наричаш? - Чу всяка дума, която казах.
Просто казах, че го подмами да посегне към оръжието си, докато ти вече посягаше към своето.
- И какво от това? - Ти победи бедния човек в дуела.
Той е мъртъв, а ти си жив. Това е цялата идея на играта.
- Как се казваш? - Джейсъм Маккълоу.
- А ти? - Джо Данби.
- И по-добре го запомни. - О, ще го запомня, Джо.
Това ще правя до края на живота си, ще помня името ти.
Хлябът е на масата пред теб.
Защо, ти!
Това някоя от вкусните домашни гозби на Ема ли е?
- Да, господине. - И това струва 3 долара, а?
Ей това наричат инфлация. Понякога те хваща точно между хапките.
Има ли наистина някакво злато в този град?
- Колко време ти трябваше да изкараш това? - Вчера следобед.
Голяма част от тази сутрин.
Къде тук човек може да преспи?
Ако искаш стая, няма. Надолу в края на улицата ще получиш походно легло.
- Колко? - 20 долара. Осем часова смяна.
Да кажем, че някой иска да работи за парична награда. Какво трябва да направи?
- Не искаш ли работа? - Не.
Пресметнах, че при тукашните цени ще бъда разорен около 2:30 този следобед.
Имаме дъска с подобни обяви долу, където пробват рудата.
Благодаря.
Чакай! Чакай!
Добре, продължавайте.
Бой!
Йеееее!
- Махай се от пътя ми, по дяволите! - Ха! Заобиколи!
Казах ти да се махаш оттука.
Какво ти казах?
Внимавай, какво сграбчваш!
- Ами ти? - Какво аз?
- Искаш ли да сграбчиш нещо? - Всичко изглежда толкова хлъзгаво.
- Това какво означава? - Нищо.
Изглеждаш твърде чист, за да ме ухажваш.
Вие ли сте човека, с когото трябва да говоря за работата...
- Изчакайте реда си, господине. ...за работата като шериф?
- Интересуваш се от свободното място за шериф? - Да, може би.
- Какво е заплащането? - Никой шериф не живя достатъчно, за да разбере.
Вижте момчета, защо не излезете навън да погледате боя? Дамите също.
Боя навън е много добър. Сам, ти също можеш да го погледаш.
Хайде! Излизайте! Джижете се! Хайде!
Добре, да започваме. Аз съм Оли Пъркинс, кметът.
Джейсън Маккълоу.
Фред Джонсън, Хенри Джаксън, Том Девъри.
От първите заселници сме. Фред и Хенри са членове на градския съвет.
- Аз представлявам собствениците на мини. - Приятно ми е.
Това, дето го каза оня преди малко не е баш истината.
Имахме трима шерифи за последните два месеца, но само двама бяха убити.
- А третия? - Той напусна, малко неочаквано.
Мисля, че нямаше нужния характер.
Досега не сте казали нищо за заплащането.
Значи, за правилния човек, 150 долара на месец.
С тези покачващи се цени тук,
това ще стигне на човек да яде и да спи около осем дни месечно.
- Работата включва стая и храна. - Не в ресторанта на Ема, нали?
В моя дом. Дъщеря ми готви.
Господа, за да бъда честен ще ви кажа, че се интересъвам от работата само временно.
О?
Пътувах към Австралия, когато чух за златното ви находище
и реших да мина оттук, да видя дали бих могъл да припечеля малко.
- За какво ти е да ходиш в Австралия? - Това е последната непроучена страна.
- Мислех си, че мога да я изследвам малко. - А аз си мислех, че ние сме пионери.
- И аз така си мислех. - Да се върнем към работата на шерифа.
Ако я приема, то ще бъде с разбирането, че ще имам време да добия златото, за което дойдох.
Добре, ама ти нищо не каза, каква ти е квалификацията за работата.
Не се тревожете за това. Ако я приема, ще бъдете доволни.
Не става дума само да вземеш работата, ами също и да можеш да се справяш с нея.
Оли, не сме в позиция да избираме.
Чуй го как приказва за всичко това, показва, че има правилния подход.
Хич не ми пука какво показва. Като кмет, моя отговорност е да назнача шериф,
който не само е квалифициран, ами и няма да бъде убит
веднага, щом си покаже носа през тая врата.
Ето.
- Какво искаш да докажеш? - Просто една демонстрация на точна стрелба.
- Куршумът мина през дупката. - Може да е минал, а може и да не е.
- О, мина. Разчитайте на думата ми. - Бих искал да ти вярвам, но...
Имате ли нещо против да го направите отново, мистър Маккълоу?
- Искате да го направя отново? - Ако нямате нищо против.
- Добре, но вече пробих една дупка в покрива. - Не обръщайте внимание.
Надявам се, че не съм ви оскърбил с нещо от това, което ви казах преди малко, сър.
Не. Господа, за да изясним вече нещата,
150 долара на месец със стая и храна е добре.
Но трябва да се занимая и с добива на злато. Пътувам към Австралия.
Само си кажете условията, господине. С готовност ще ги изпълним.
Добре, щом вече всичко е ясно.
Има ли някаква значка към работата?
О, има, разбира се.
- Страхувам се, че е малко изкривена. - Спасила е живота на този, който я е носил.
Щеше, ако не бяха всичките тия други куршуми, летящи отвсякъде.
Господа.
- Имаме ли затвор тук? - Дали имаме затвор?
Чисто нов, с две килии, построен от цялото ни общество миналия месец.
Дори танцьорките участваха, правеха сандвичи и ги разнасяха.
Беше проектиран така, че бягството да е практически невъзможно.
Добре, защото ще трябва да хвърля няколко души в него.
- Има само едно нещо. Затворът си има всичко. - Дори нова печка с кафеник.
Единственото, което му липсва са железните решетки за килиите.
Шегувате се.
Трябваше да изпратим хора да ги докарат и все още не са пристигнали.
Има си стъклени прозорци и метли и керосинови лампи. Каквото пожелаете.
- Само няма решетки за килиите. - Точно така.
- Добре, ще измисля нещо. - Някъде търсят ли те за нещо?
Не че има някакво значение. Ние разбираме как стават тия дребни произшествия.
Не, не съм търсен никъде за нищо.
Съзнаваш ли, какво можеше да стане, като го питаш за такова нещо?
Можеше да се засегне.
Аз съм кметът и отговорностите са мои. Въпросът трябваше да бъде зададен.
Г-н кмете, ако успея да намеря няколко души за онази помпа,
Мисля, че бихме могли да спрем това.
Няма проблеми, шерифе. Хора, елате да помогнете.
Добре, започвайте.
Малко повече.
Спрете.
Добре, спрете вече.
- Какво се опитваш да направиш? - Да спра боя.
- Кой си ти? - Новия шериф.
О, имаме си нов шериф.
Я да видим, дали се плаши тъй лесно, като последния шериф.
Искам всички вие да спрете да нарушавате реда и да разчистите тази бъркотия.
Да, сър. Нещо друго?
- Имаш ли си име? - Джейк.
Добре, Джейк, искам от теб да отидеш в кръчмата.
Има един момък там, казва се Джо Данби.
Кажи му, че помня името му. Арестуван е за убийство.
До 20 минути ще дойда да го прибера.
- На мен ли говориш? - Да не си глух?
Искаш да кажа на Джо Данби, че е арестуван за убийство?
- Ами какво ще стане, като ме убие? - Ще го арестувам за двете убийства.
- Къде е затвора? - Следвайте ме, шерифе.
Няма да намерите по-добър затвор на 200 мили наоколо.
Да, ако въобще успее да намери някакъв.
- Всичко изглежда добре подредено. - Последния ни шериф беше добре организиран.
Беше страхливец, но добре организиран.
Всеки момент трябва да получим решетките.
- Това трябва да свърши работа. - Каква работа да свърши, шерифе?
Това ще пази, докато получим решетките.
Оставил съм одеалото си и други неща оттатък в конюшнята.
Ще ги взема и ще се настаня там, където ще отседна.
Имам хубава стая за вас в моя дом.
Ще отидем ли там? После трябва да прибера тоя Данби.
Има нещо, което е добре да знаете за семейство Данби.
Защо да занимаваме шерифа с това точно сега?
- Но, Фред ... - Можем да му обясним, когато се настани.
- Идвате ли, кмете? - Ей сега, шерифе.
Това си е направо убийство. Надявам се, че го разбираш.
Само защото сме загубили трима шерифи, не означава, че ще загубим четири.
- Късметът ни сигурно ще се промени. - Ами неговия късмет?
Пруди! Пруди!
- Оставете си нещата ей там. - Добре.
Пруди!
Искам да ви запозная с дъщеря си, шерифе. Добра готвачка е. И е много хубава.
Наследила го е от скъпата си майка, която си отиде.
- Майка й е починала? - Не, просто си замина.
Елате, шерифе. Ще ви покажа салона.
Този малък орган дойде тук чак от Дюселдорф.
Мебелите са докарани от Сейнт Луис и Чикаго.
- На това бюро върша кметската си работа. - Много е хубаво.
Предполагам, че това е най-хубавата къща в града.
Нека ви покажа трапезарията. Там ще се храните.
Пруди! Искам да те запозная с един човек.
- Това е трапезарията. - Наистина имате чудесен дом.
Благодаря ви, шерифе. Питие?
- Вода, ако имате. - Вода?
Разбира се, шерифе. Имаме помпа в кухнята.
Вътре в къщата?
Ето я помпата.
Шерифе.
Преди да отидете да арестувате Джо Данби,
има някои неща, които трябва да знаете.
- Добре. - Данби са четирима души.
Баща и трима синове, всички са доста необуздани.
- Разбойници? - Не, не съвсем.
Но в доста отношения приличат на разбойници.
- Как така? - Те правят каквото си искат.
И стават наистина неприятни, когато някой се опита да ги спре.
Искате да кажете...
Искате да кажете, че не искате да арестувам това момче?
Не, съвсем не. Просто това е една нова идея. Трябва й време да заработи.
Стоях там, в кръчмата и го гледах как застреля един човек.
О, вярвам ви, шерифе. Такова нещо може да се очаква от Джо.
- Но сигурен ли сте, че не беше самозащита? - В никакъв случай.
Понякога тия неща стават толкова бързо.
Не стана чак толкова бързо.
Вижте, господин Пъркинс.
Вие сте кметът на този град. Ако ми заповядате да не арестувам този човек, вие сте шефът.
Ще трябва да ви върна тази значка, защото един град не се управлява така.
Напълно съм съгласен с вас.
Освен това, очаквам всички почтени граждани да подкрепят работата ми.
Ще го направят, шерифе. Може би не всички. Не точно от началото.
Виждате ли, както ви казах, аз пътувам за Австралия...
Можете да започвате и правете каквото сметнете за най-добре.
По-добре да ида да предупредя хората ... Всички ние сме зад вас, шерифе.
Въобще не си мислете нещо друго. Нямате ли нужда от помощ за Джо Данби?
- Не, мога да се справя. - О, добре. Добре.
- Вие сте най-странното момиче, което съм виждал. - Махай се.
Винаги ли показвате тази страна на характера си или просто съм късметлия през първия си ден?
Предполагам, че имате някаква причина да се качите там горе.
Обикновено, едно момиче не се съблича,
полива главата си с кофа вода и се качва на дърво.
Предупреждавам ви...
- Здравейте, мисис Денвърс. - Какво по...?
Пруди, този човек досажда ли ти?
- Познавате ли тази млада дама? - Разбира се.
Това е Пруди Пъркинс. Живее в тази къща.
Преди държала ли се е така странно, както сега?
Защо, не. Пруди винаги е била сладка, нормална, мила...
Наистина, няколко пъти миналата година...
Какво се случи миналата година?
Не беше нещо особено.
На годишния градски празник, тя заплете косата си в машината за сладолед.
Мисля, че трябва да сме снизходителни и да забравим за този злополучен инцидент.
Приятен ден, госпожо.
Шерифе, не отидох да кажа на Джо каквото искахте.
- Защо не? - Никой не ми плаща да рискувам.
Не знаете как може да реагира Джо.
Защо те е грижа за мнението на Джо?
Защото е лош, шерифе и е гаден. Харесва му да убива хора.
- На всичките Данби им харесват такива неща. - Ти си по-бърз от Джо.
- Кой казва това? - Аз. Виждал съм ви и двамата да посягате.
Ти си по-бърз от него.
Да предположим, че е така, но защо да стигаме дотам?
Джейк...
Би ли ти харесала работа като мой заместник?
Бих я мразил. Дори да живеех от нея, бих я мразил.
Не знам колко ти плащат, но вярвай ми - не е достатъчно.
Той те очаква. Някои от тези хора му казаха, че идваш.
Чух, че ще опиташ да ме арестуваш.
Не изглеждаш дори толкова опасен, колкото предишните ни шерифи.
Особено онова момче, дето избяга час и половина, след като пое работата.
Джо, отегчаваш ме винаги, когато говориш така.
Ха, какво искаш да кажеш?
Достатъчно зле е да трябва да убиеш човек
без да ти се налага първо да изслушаш всичките му глупави приказки.
И помни, Джо, че те видях как посягаш.
Добре, шерифе, задръж така. Сега пусни колана с пистолета на пода.
- Не можех да го оставя да те застреля в гръб. - О, би могъл.
В такъв град ли искате да живеете, хора, такъв живот ли?
Три убийства само в една кръчма, а слънцето даже още не е залязло.
Още една такава глупост и ще затворя това място.
- Да сър. Не бих ви обвинявал за това, сър. - Вдигни го, Джо. Хайде, вдигни го.
Ще си платиш за това, Джейк.
Ти си най-големия самохвалко, когото съм чувал.
Ти също можеш да дойдеш. Независимо дали ти харесва, вече сме на една и съща страна.
Хайде, Джо.
Спокойно, момчета. Аз и шерифът няма да търпим фукане с оръжие.
Помнете. Никаква стрелба, докато не залезе слънцето.
- Той това ли каза? - Почти.
Заведението черпи всички.
Джейк, защо не потърсиш в бюрото, дали няма да намериш шерифска значка?
Не съм казвал, че приемам работата като заместник шериф.
Ти се опитваш да ме принудиш.
Аз също съм изненадан, какво ми се случва.
Просто минавах оттук, на път за Австралия... Какво правиш?
- Това е просто глупаво. - Нима наричаш шерифа глупак?
Трябва ли да го слушам? Той е градския чешит.
Беше градския чешит!
Сега съм заместник шериф и навярно втория по бързина стрелец наоколо.
- Чу ли това? - Той вероятно наистина е такъв.
Ако не е, то ще бъде, при възможността да работи с него няколко дни.
Хайде, Джо.
Джо, дясната килия е твоя. Още нямаме решетки.
- Шегуваш се. - Това ти казвам.
Но ще се държим така, все едно решетките са си на мястото.
Просто стой от другата страна на тази линия и всичко ще е наред.
Какво?
Докато си в този затвор, стой от другата страна на линията
и двамата с теб ще си изкараме добре.
Очакваш да седя тук, в тоя скапан затвор...?
Какво е това червеното, там на пода?
О, това е бедния приятел, който пресече линията по-рано днес.
Така, Джо, просто стой там и се дръж прилично.
- Може би искаш да четеш нещо. - Да чета?
Не, предполагам, че няма да четеш.
Съжалявам.
- Добре, виждам, че си намерил значката. - Да.
Ще тръгнем ли да разчистим града?
- Май това трябва да направим. - Само двамата?
Не, че бихме отхвърлили всяка охотно предложена помощ.
Никой няма да ни предложи помощ, охотно или по друг начин.
Навярно си прав, Джейк.
Колко пари печеля с тая работа?
Така, да видим. Аз съм шерифът и ми плащат 150 долара на месец.
Да определим ли заплатата ти на примерно половината от това, плюс стая и трапеза?
Плюс всички муниции, които ще ти трябват, за да си вършиш работата.
Разбира се, не съм съгласувал наемането ти с кмета и съвета.
- Искаш да кажеш, че може да откажат? - Не мисля.
Не, мисля, че отношението им ще бъде,
ако намерим някой лу... желаещ да заеме мястото, нека не си създаваме проблеми.
Можеш да се обзаложиш, че ще постъпят така.
Някога бил ли си шериф на град, който се е нуждаел от разчистване?
- Не, не съм бил. - Бил ли си въобще градски шериф?
Не, такъв също не съм бил. Но на кмета изклежда му хареса квалификацията ми.
Той би се замислил, само ако ти беше сляп с двете очи и сакат с двата крака.
Май си схванал положението, Джейк.
- Искаш ли да стопля кафе? - Никога не отказвам чаша кафе.
- Отколко време си в Запада? - Около четири години.
- Откъде дойде? - От изток.
- Аз съм от Индиана. - Хм, това може да е добре или зле.
За тия четири години в Запада, с какво се занимаваше?
Хм, през повечето време, пътувах към Австралия.
- Четири години? - На някои хора им отнема повече време.
- Какво има в Австралия? - Много неща. Ще се изненадаш.
- Други въпроси, Джейк? - О, аз... аз не...
Не, няма нищо. Ако искам нещо, то това е един спокоен заместник шериф.
Хм, още нямаш такъв.
Не знам, дали ще намериш такъв в града.
- Защо Австралия? - Ще разбереш, ако прочетеш книга за нея.
- Аз даже не съм виждал книга за нея. - Има една в библиотеката в Чикаго.
Ако някога минеш оттам, хвърли й един поглед.
Има картинки, всичко има. Там има малки хора, ей толкова малки.
Имат такава пръчка, като я хвърлят и тя се връща обратно при тях.
Имат едни такива животни...
Имат едно, което подскача. Може да се боксира с теб. Носи разни неща в стомаха си.
Когато застреля онзи приятел на Джо в гръб,
ти стреля два пъти.
Забелязах, че куршумите влязоха... на около толкова разстояние един от друг.
Доста небрежна стрелба, Джейк.
Бързах да ти спася живота. Не се опитвах да групирам изстрелите си.
Ако беше на метър и половина по-далеч, въобще нямаше да го улучиш.
Бих казал, че това беше доста жалко изпълнение, Джейк.
- Виждаш ли гвоздея долу вдясно? - Да.
- Странно. - Кое е странно?
- Че някой може да стреля така. - Въпрос на практика.
Как тъй никой не е чувал за теб, като можеш така да стреляш?
- Как така нямаш репутация? - Че за какво ми е репутация?
Това е добър начин да те убият.
Сега потренирай, докато аз вкарам Джо обратно в затвора.
Джо.
Извадих патроните. Ти просто няма да играеш играта, така ли?
Все ти обяснявам правилата, а ти въобще не внимаваш.
Само почакай тате и двамата ми братя да разберат, че си ме затворил тук.
Очаквам да се запозная с цялото ти семейство.
Влизай.
Достатъчно лошо беше, че бях измъкнат от кръчмата пред приятелите ми.
О, съмнявам се да имаш чак толкова много приятели, че да се ядосваш, Джо.
А сега трябва и да седя в тоя скапан затвор.
Тате жив ще ме одере, задето се оставих да ме хванат.
Няма да обърне внимание, че уби онзи човек, просто няма му хареса, че са те хванали?
Никого не съм убивал. Беше самозащита. Или аз или той.
Добре, ще оставим на съдията да реши това. Имаме ли съдия тук някъде?
Никога не ни е трябвал, преди да пристигнеш тук и да развалиш всичко.
- Отнех ти всички забавления, а, Джо? - Можеш да го кажеш пак.
Това е забавно...
Това е много забавно.
Надявам се, че нямате някакви религиозни убеждения против пиенето.
Не, откакто се отказах от енорията си.
Само се шегувам, кмете.
- Кмете, какво ще кажете за заместника ми? - Няма проблеми.
- Любопитно ми е защо избрахте Джейк. - Джейк ми прикри гърба, когато имах нужда.
Иначе трябваше да изчакам и да опозная друг човек. Но би могло да стане твърде късно.
Ами съдия?
Досега не се усещаше нужда от такъв.
- И Джо така каза. - Ако аз не мога да назнача, кой може?
Този следобед сте устроили едно малко шоу в кръчмата.
- Май сте отрезвили целия град. - Това е добре.
Може би да, а може би не.
Досега тук беше доста забавно. Всичко беше отворено и отпуснато.
Никой не гледаше отвисоко на някого, който е застрелял човек,
никой не си пъхаше носа в чуждите работи
без при това да му го разбият.
Предполагам, че сега, като имаме закон и ред, ще се появят и църкви.
Обикновено това е следващото нещо.
После жените ще започнат да правят комитети, разпродажби.
После ще изгонят от града момичета на мадам Ор или ще ги накарат да се омъжат.
Но какво толкова, по дяволите. Както каза, законът си е закон и всички трябва да го приемем.
- Кога съм го казал? - Знаеш какво имам предвид.
Е, на мен само ми трябваха пари, когато ми предложихте тази работа.
Но не беше длъжен да я приемеш. Има толкова друга работа наоколо.
Добре де, не се безпокой. Няма да се задържа дълго.
Просто минавам оттук на път за Австралия.
Пия за това!
Ах!
- Ти какво ...? - Ти гореше, Пруди! Гореше!
Горях ли?
О...
Писна ми все на мен да ми се случват такива глупави неща!
Добре ще е някой да направи нещо по въпроса и то скоро.
- Ама че дъщеря имаш. - Мисля, че тя е луда.
Защо мислиш така? Знам защо аз бих си помислил...
Тя прежива няколко шока тази година. Забогатя за една нощ. Това я смахна.
Винаги е била твърде голяма за възрастта си и пубертетът доста я засегна. Това ще е.
- Не знаех това. - Е, това ще е!
Като незаинтересован непознат, как ти се вижда тя?
- Ами, тя... - Незаинтересован си, нали?
О, мисля, че спокойно можеш да го кажеш.
Тя е богато момиче, шерифе.
Единствен собственик на Минната Компания В Памет На Милард Фраймор.
- Който се ожени за нея, получава мината? - Шахтата и всичко.
Да, но това сигурно няма да я засегне, нали?
По-добре да опържа нещо да ядем.
Не, благодаря. По-добре да отида да сменя Джейк. Това му е първото нощно дежурство.
- Неприятности ли очакваш? - Ти как мислиш?
Данби. Някои хора мислят, че можеше да изчакаш няколко дни,
преди да си пъхнеш носа в най-голямото гнездо на стършели.
Когато се заемеш да оправиш бъркотията, не очакваш тя да става по-голяма.
Предполагам, че знаеш какво правиш.
Не знам какво бих могъл да кажа, за да ти хрумне тази идея, кмете.
Пубертет.
Значи искаш да оправиш това сам, а тате?
Откога трябва повече от един Данби, за да оправи нещо такова?
Знаеш какъв грубиян си. Може да те арестуват за това...
- И какво? - Нищо. Нищо нямах предвид.
Нямаш достатъчно мозък, за да нямаш нищо предвид.
Вие двамата влезте там и си поръчайте по едно питие.
Ще се върна с Джо, преди да сте успели да си ги допиете.
Струва ми се, че държите едно от децата ми в затвора си.
Как смееш да влизаш в офиса ми и да ми вадиш оръжие?
- Извади си пръста от револвера ми! - Как смееш да ми вадиш оръжие?
Казах да си извадиш пръста.
Преди да го направя, махни си пръста от спусъка и спусни петлето много бавно.
Ако го бях изпуснал, щеше да ми гръмне в лицето.
На моя пръст също нямаше да му се отрази много добре.
- Какво мога да направя за вас, мистър Данби? - Синът ми Джо.
Изглежда, че Джо е убил човек този следобед.
Аз чух, че е убил човек в честна битка.
- Аз стоях точно там. - Точно къде?
В кръчмата, когато Джо го уби.
Това май е било наистина умно от негова страна, нали?
Бях край Джо целия следобед. Досега не съм видял да направи едно умно нещо.
- Нещо друго? - Мога ли да го видя?
Защо не подходи така, още когато влезе? Вътре е.
Задължен съм ти.
- Здрасти, татe. - Какво е това?
Няма решетки на прозорците. Няма решетки в килията.
Никъде няма решетки.
- Какво те задържа вътре? - Оня човек отвън.
Няма да ме остави да мръдна, без да ми скочи на врата.
Освен това ме лъже, че револвера ми не е зареден.
- Какво прави? - Ще ме изкараш ли оттука или не?
Нямай грижа. Ти кого уби?
Не знам как се казва. Някакъв безделник в кръчмата.
Освен това, той първи посегна. На мен ли ще повярваш или на оня лъжец отвън?
- Защо не млъкнеш? - Не беше някой, когото да познаваме.
Тате, винаги си ми казвал, че няма затвор, който може да задържи Данби.
- Да, но вече са построили такъв. - О...
Ще трябва да останеш тук няколко дни.
Но нали ние управляваме тоя град.
Трябва са се съглася с шерифа, че не блестиш с особена интелигентност.
Така, сега стой мирно тук, докато аз успея да измисля нещо.
Не можа ли да го направиш, докато той не гледаше?
Той още не беше шериф, когато ме видя да го правя.
Не се сетих за това по-рано. Това може да бъде вратичка, която да ме измъкне оттук.
Не се опитвай да правиш нищо сам. Остави това на мен и момчетата.
- Много ви е скапан затвора. - Едва започваме.
- Тоя за какъв се мисли? - Това е заместникът ми.
Миналата седмица ринеше конски... работеше в конюшнята.
Да, но беше повишен.
Отивам да разбера, какво е станало с тоя град.
Какво искаше Данби?
О, ами...
Той просто влезе и поговорихме малко. Отиде да види Джо.
Върна се, поговорихме още, след това излезе.
Знаеш ли...
- Прави ми впечатление на самотен човек. - Самотен? Данби?
Той е подъл, лош, низък бандит.
Ето, виждаш ли? Не е чудно, че е самотен.
В какво си пъхна пръста?
Ще млъкнеш ли? Всички ще чуят.
Не можах да разбера, какво е станало. Ти каза, че си го взел на мушка.
Няма пак да обяснявам. Няма какво да обяснявам на вас двамата.
Вместо да седите тук и да задавате въпроси, защо не предложите нещо?
Защо да не идем и тримата там?
Не ми пука, дали е най-бързия стрелец някъде.
- Кой казва, че е най-бързия стрелец? - Всеки казва така.
В целия град само за това говорят.
- Какво може да направи срещу трима ни? - Може да убие двама от нас.
Ти не си на себе си, тате.
Ти винаги се захващаш, а ние ти пазим гърба.
- Няма да оставим да обесят Джо, нали? - Разбира се, че няма.
Кой казва, че трябва да ни е грижа за шерифа?
И защо въобще на някого да му пука? Защо просто не го изгоним от града, като последния шериф?
Защото този няма да си тръгне.
Нали не си се изплашил от него, тате?
Не го мислех така, както прозвуча.
Само исках да кажа... Добре де тате, той какво ти направи?
Може би ме накара да се замисля.
Може би ме накара да осъзная, че сега за пръв път имаме повечко пари
и шанс да се сдобием с много повече,
глупаво ще е точно сега да разберем, кой е по-бърз с оръжието -
ние или някакъв фукльо, който може и да е късметлия, а не толкова добър.
- Ако ние не се заемем с него, кой тогава? - Винаги има скитници, които да наемеш.
Но ти винаги си казвал, че Данби се оправят сами с битките си.
Може би съм имал предвид друг клон от семейството.
Утре ще обиколя малко наоколо. А вие двамата се дръжте прилично, докато ме няма.
Не искам никой да превръща тоя шериф в мъченик.
- Какво е мъченик? - Съжалявам.
В трети клас не използват такива думи, нали?
- Откъде да знам? Не успях да стигна дотам. - А!
Помниш ли колко години не можех да мръдна от втори клас.
Млъкни!
Шерифе?
Може ли да поговорим за малко?
Разбира се, мис Пруди.
Ще... ще седнем ли?
Добре.
Ами...
- Как мога да ви услужа, мис Пруди? - Какво?
- Как мога да ви услужа? - За каква служба говорите??
Нямам нищо предвид с това. Вие какво мислите, че искам да кажа?
Вижте. Аз съм само едно тъпо момиченце от едно затънтено селско градче.
Какво?
Нищо. Вие казахте, че сте тъпо момиченце...
Знам какво съм казала.
Исках да обясня някои от тези тъпи, глупави неща, които ме видяхте да правя.
- Какви тъпи, глупави неща, мис Пруди? - Какви тъпи...?
- Например, като си изгорих роклята. - На всеки може да се случи.
Ами в калта, когато се опитвах да се защитя от онзи... перверзник?
Това е една от онези ситуации, в които може да попадне всяко превъзбудено момиче.
Ами когато бях на дървото, полугола и вир-вода?
Това може би наистина се нуждае от обяснение.
Просто през този ден всичко вървеше наопаки.
Всъщност, всяко едно от тези нелепи неща
има съвсем просто обяснение.
Не че има някакво значение. Просто си помислих, че е глупаво такъв...
такъв привлекателен мъж да ме мисли за безнадеждно смахната.
Е, смахната може би, но чак безнадеждно...
Вие...
- Намирате ме за привлекателен? - Ами...
Не мисля, че едно момиче ще се строполи и умре, защото сте и се усмихнали.
Но, да, мисля, че сте привлекателен.
Е, мис Пруди, виждам, че сте една млада дама,
която вярва в свалянето на картите си на масата.
- В какво? - Свалянето на картите си на масата.
Когато една девойка го направи, мисля, че един мъж също трябва да свали картите си.
Всеки може да види, че вие сте много хубава и привлекателна девойка.
Всеки мъж с ума си, би бил твърде щастлив да ви заведе на пикник
или да ви изведе на вечерна разходка.
Е, за мен ще е привилегия да го направя.
Все пак, ако имате предвид нещо по-сериозно, аз пътувам за Австралия.
- Само минавам оттук. - Защо, вие самомнителен...
Просто казвам, че пътувам за Австралия.
Кого го е грижа закъде пътувате?
Всяко момиче, което мисли за постоянна връзка, ще бъде доволно да знае...
Аз не мисля да влизам в... нещо такова.
- Какво ви става? - Мислите, че ми има нещо?
Дали мисля...? Нямам достатъчно време, за да ви изброя всичко.
Лека нощ.
- Добре ли сте, мис Пруди? - Млъкнете и си гледайте работата.
- По дяволите! По дяволите! По дяволите! - Пруди!
Ти също млъквай!
Е, виждаш ли нещо?
Не. Какво търсим?
Какво търсим? Буци злато. Жили. Майката на залежите.
Какво е майката на залежите?
Започвам да си мисля, че разбираш от добив на злато по-малко и от мен.
Естествено, че не разбирам от добив на злато.
Защо мислиш, че те доведох дотук? Всеки наоколо разбира от добив на злато.
Не и аз. Мога да ти дам няколко съвета за риненето на конски...
работата в конюшня, но не знам нищо за търсенето на злато.
- Имаш ли нещо против да сваля багажа? - Не, по-добре недей.
Ако знам нещо за проучването, то е да не спираш да се движиш.
Жалко.
Ела тук. Дай да ти преразпределя товара.
Чувствам се като магаре.
Ето, така е по-добре.
- Хайде, Джак. - Джейк.
Доста добър рибар си, Джейк.
- Това прилича повече, а? - Повече на какво?
Прилича повече на място, в което да копая злато.
Защо си мислиш, че тук въобще има някакво злато?
А ти защо си мислиш, че няма?
Не се ли притесняваш, че когато се върнем Джо ще бъде на мили далеч?
Не, освен ако не се е научил да пътува бързо, окован за голяма печка.
- Сега какво ще правим? - Мисля, че трябва да обядваме,
да си починем малко, а после да започнеш копаенето.
Ей, Джейк, според тебе, как трябва да си поделим намереното?
60-40?
За кого 60 и за кого 40?
Ето, виждаш ли? Виждаш ли, какво прави златото с хората?
Още нищо не сме намерили, а вече спорим.
За кого 60 и за кого 40?
Иска ми се да можеш да видиш, каква алчност е изписана на лицето ти.
Искаш да кажеш, 60 за теб и 40 за мен.
Е, благодаря ти, Джейк. Това е много благородно от твоя страна.
Хей, Джейк.
Джейк, с какво се занимаваше, преди да ми станеш заместник?
Работех каквото ми падне.
Например?
Държах курвите при мадам Кон...
Държах конете при мадам Ор.
- Какво правеше? - Държах конете.
Значи, в събота вечер оня коневръз се запълваше докрай.
Тогава държах останалите коне, понякога цяла нощ.
Май си прекарал много време с конете.
От единия или от другия край.
Да, това ми е вродено. Баща ми се издържаше с кражби на коне. Обесиха го.
За един шериф е ужасно изведнъж да научи такива неща за заместника си.
Ако не ми беше натикал тая работа в гърлото,
можеше да откриеш много неща.
- Искаш ли да ти върна значката? - Не бъди глупав.
Джейк, по-добре изчисти тази риба. Аз ще подремна.
- Сигурен ли си, че няма да ти преча? - Да, само не дрънкай със съдовете.
Момчета, отсега нататък искам да влизате в по-тихо в този град.
- Добре си се подготвил. - Добре. Добре.
Е, това освежава цялото място.
Поне не се чувствам токлова гол и глупав, докато седя тук ден след ден.
Джо, ако дойде Джейк, кажи му, че отивам в магазина да видя кмета.
- Виждал ли си баща ми? - Не.
Не съм го виждал от онази нощ, когато дойде тук и си поприказвахме.
Не се притеснявай, Джо. Сигурен съм, че планира едно малко бягство.
- Наистина ли мислиш така? - Какво друго ще правят?
Къде мога да намеря шерифа?
Мисля, че е в затвора...
Не.
Чакай малко. Ето го там, тъкмо излиза от магазина.
- Много съм ви задължен. - За мен е удоволствие.
Шерифе.
- Някой познаваше ли го? - Мисля, че току-що пристигна в града.
Попита ме къде си. Видях те да излизаш от магазина...
Благодаря, че си ме посочил.
Задръжте за малко. Ни бихте искали да влезете точно сега.
Почакайте ме само минутка, ще се върна и ще се присъединя към вас.
Скъпа, мисля, че току-що бях...
- Виждал ли си го преди? - Тц.
Джейк.
След обяда...
- Добър ден, шерифе. - Днес въобще не вдигаме никакъв прах.
- Още един от тях се появи в града. - Сигурен ли си?
Не мога да сбъркам един професионален стрелец. Те не приличат на нищо друго.
Разпитваше, как да те намери.
- Започва да ми писва от всичко това. - И на мен би ми писнало.
Добре...
Тия хора защо пристигат все по времето, когато обядваме?
- Още един ли ще убиеш? - Сигурен съм, че всички искаме да го избегнем.
За един възрастен мъж, това просто е детински начин да изкарваш прехраната си.
- Вземи си оръжието, шерифе. - Върви в ада.
И не се връщай.
Ако който и да е от вас си отвори мазната, глупава уста,
ще ви преследвам до края на града след онова страхливо куче.
Остави бутилката.
- Е, сега вече той го направи. - Кой?
- Оня шериф. - Какво е направил?
Този път вече прекали. Ето какво направи.
Досега се сдържах, но вече - край.
Знаете, че се сдържах.
Нали няма да го оставиш да те натика в ъгъла, където да те предизвика?
Точно така. Но сега вече се уморих да бъда добро момче.
Тате, пак ли си пипал косата си?
- Какво искаш да кажеш с това "пак"? - Нищо.
- Просто изглежда по-добре на петна. - Какво искаш да кажеш?
Нищо.
Какво ще правим, тате?
- Ще измъкнем Джо от затвора. - Как?
Оставете това на мен. Вече знам как. Ще го направим довечера.
Бъдете готови, щото това ще стане страшно бързо.
- Тате. - А?
Нищо. Всичко е наред.
Когато извикам, тръгваме заедно. И използвайте шпорите. Готови? Я!
- Сега вече наистина го направи. - Кой?
Оня шериф.
- Щях да ти кажа, че няма да стане. - Защо не?
Защото зазидаха решетките много здраво.
- Ти пък какво знаеш? - Аз помагах да ги зазидат.
Ти...?
Люк, идете двамата да приберете конете.
Отиди при чичо си Милт. Кажи му да доведе Стив и Джордж и младия Милт.
А ти, Том, отиди при чичо Айра.
Кажи му да доведе Били и Джак и когото още иска.
- Повече няма да се мотая. - Това са два дни езда.
Знам, че е далече. Отбий се в ранчото и вземи някаква кльопачка.
Кажете на Милт и Айра, че ще се срещнем в петък.
Ако на някой от тях не му се идва,
само им напомнете за ипотеките, които им помогнах да изплатят.
Хайде, тръгвайте.
- Помогнал си им да сложат решетките? - Нямах какво друго да правя.
И без моята помощ пак щяха да ги сложат.
И без твоята помощ пак ще те обесят.
Тате, не мисля, че те наистина ще ме обесят.
Смеят се и се шегуват, обаче не мисля, че ще го направят.
- Ще разбереш, дали ще те обесят или... - Не мърдай!
- Какво става тук отзад? - Само това ми трябваше.
Да ми заповядва някакъв конярски нехранимайко.
Това е моето седло и си го вземам с мен.
Знам, че не е моето, така че давай.
Само след няколко дни ще се погрижа за тебе.
Той какво се опитваше, да те измъкне оттук ли?
Да.
Знаеш го татко. Сърцето му е голямо, колкото целия свят.
Но няма никакъв мозък в бедната си стара глава.
Мога ли да ви поздравя за тази романтична идея, мис Пруди?
Няма нищо романтично, шерифе.
Нима няма нищо романтично един мъж и едно момиче да се возят в топлия следобед?
Мислете си каквото искате, шерифе. Но така или иначе ще го направите, нали?
Изненадващо е, колко добре сте ме ме опознали за толкова кратко време.
Искате ли да слезем и да поговорим, шерифе?
Добре.
Ако искате си запалете пура, шерифе.
Благодаря, мис Пруди, ще си запаля.
Има ли нещо по-специално, за което искате да поговорим, мис Пруди?
Ако не ви е известно, Милт Данби е събрал двамата си братя
и всичките им синове и всички мъже, които са наели.
Ще дойдат в града, за да се погрижат за вас.
- Ще измъкнат Джо от затвора. - Да, чух за това.
Всички се опитахме да си припомним.
Мислим, че има три големи момчета в семейството на Айра Данби
и две в семейството на Милт Данби.
Значи с тримата Данби тук и Джо в затвора,
излизат около 11 души.
Плюс всички наемници, които са успели да съберат.
И по мои сметки са горе-долу толкова.
- Десет или 12, може би. - Или 14 или 15, може би.
- Доста са. - Може да се каже, че са почти тълпа.
Измислихте ли, какво ще правите?
- Горе долу. - Какво?
Мога просто да напусна от града.
Просто да се махна преди да са дошли. Да оставя нещата така.
- Не мога да повярвам. - Не знам защо не.
Никога не съм крил, че всъщност пътувам за Австралия.
Мисля, че няма да намеря по-подходящо време да тръгна от сега.
Освен това, не ми харесват шансовете.
Просто не мога да повярвам.
По-добре повярвайте. Само след няколко часа няма да съм тук.
Мисля, че това е едно от най-зрелите неща, които съм чувала някой да направи.
Какво мислите, че е?
Зряло.
Всеки друг щеше да остане тук, за да докаже, че е мъж
и целият град щеше да се изпозастреля.
Зряло?
Противоположното на детско.
Не мислите ли, че прозвуча малко малодушно?
За човек, който приема работата, а после, когато нещата загрубеят,
той просто се измъква под прикритието на нощта?
Не сте казвали, дали това става през деня или през нощта.
Искам да кажа, това не ви ли прозвуча малко страхливо?
Не, казах ви, че звучи зряло.
Сега, когато го казах, на мен ми прозвуча страхливо.
Не, не е, зряло е.
Знам, че е страхливо. Аз никога не съм правил нещо страхливо.
Без значение, какво си мислите вие или някой друг.
- Не съм казвала, че мисля... - Това не е зряло. Страхливо е.
Нека отсега нататък да наричаме нещата с истинските им имена.
Какво ви става?
Чудя се, как може едно момиче да дава аванси на мъж, когото смята за страхливец.
Но...
За какво даване на аванси говорите?
Мислехте ли, че щях да подвия опашка и да избягам при пърата неприятност?
- Защо не? Нали точно това казахте. - Е, аз няма да го направя, просто забравете.
Добре! Ред! Тишина!
Всички чухте предложението. Който е съгласен - да вдигне ръка.
- Преброй ги, Хенри. - Едно, две, три, четири, пет.
Сега, тези от вас, които не са съгласни да бъдат замесени
в кризата, която ще сполети нашата честна общност,
които ще стоят далече от улиците и встрани от стрелбата, вдигнете ръце.
- Брой, Хенри. - Пет, десет, петнайсет.
Мисля, че предложението мина.
Тишина! Ред!
Запишете в протокола на градския съвет,
че мнозинството реши и като ваш кмет...
- Аз възразявам! - Вземете й пушката!
- Ох! Не можете да го направите. - Млъквай и сядай, Пруди.
Това е събрание на градския съвет и някои членове на тази общност.
Не можеш просто да влизаш от улицата и да нападаш всички.
Само един въпрос. Колко от вас ще помогнат на шерифа срещу Данби?
- Не е толкова просто, Пруди. - Защо да не е?
Има и други фактори. Икономически фактори.
Това може да засегне благополучието на всеки в този град.
Чух, че шерифът напуска града.
Когато чух това, си казах
"Този шериф има глава на раменете си."
Той реши да не напуска града.
Иска ми се да пипна тоя, който го е накарал да промени решението си.
Аз също. Щом на човек му хрумне такава добра идея, трябва да бъде окуражаван.
Какво ви става?
Помните ли, колко дълго чакахме някого, който да се опълчи на Данби?
Помните ли на какво приличаше преди този град? Убийства. Линчувания.
Златотърсачи, които стрелят из града ден и нощ.
С изключение на тези няколко дреболии, мястото въобще не беше лошо.
Наистина, понякога имахме някои недоразумения с Данби.
- Те можеха да се изгладят с времето. - Джо Данби е в затвора за убийство.
И това щеше да се разреши от самосебе си, ако шерифът се беше махнал, както обеща.
Казах това преди и ще го кажа пак.
Мъжете в този град не са нищо друго, освен сбирщина от подли, страхливи псета.
Като твой баща, може би ще понеса думите ти,
но като кмет на този град, със сигурност няма да го направя!
Изхвърлете я навън, момчета.
И не бъдете твърде внимателни с нея.
Не я оставяйте да се завърже за подпората.
Това са нейни номера, прави ги, когато не иска да свърши нещо.
- Смърт за всички тирани! - Какво каза тя?
Смърт за някого си. Тя винаги казва смърт за някого, на когото я е яд.
Тишина!
Забрави някой в този град да ти помогне.
- Или който и да е на 100 мили наоколо. - Това включва почти всички.
Могат да изхвърлят едно момиче от събрание,
но не могат да защитят града си от банда главорези, като Данби.
Сега какво ще правим?
- Ние? - Не отхвърляй и най-малката помощ.
- Как е Джо? - Смята, че утре ще сме мъртви.
Има ли вид да скърби, че утре може всички да ни убият?
Не, по-скоро има намерение да танцува и плюе по гробовете ни.
- Звучи като Джо. - Добра идея беше да напуснем града.
- Не си длъжен да оставаш. - Длъжен съм. Трябва да остана с теб.
- Аз приех работата. - Аз също.
Знаеш ли какво, ще дойда с теб даже до Австралия, ако тръгнем веднага.
Ще отидем в Австралия, но първо имаме малко работа тук. Време е да започваме.
- Пруди, наистина ли искаш да помогнеш? - Разбира се.
Първо - махнете Джо оттам.
- А после какво? - Имам няколко идеи.
Ако нещата вървят добре, може и да преживеем това.
Харесваше ми идеята му за напускането.
Пруди, отиди в сградата на съвета. Знаеш ли как да използваш това?
Вземи, ще ти трябват.
- Джейк, там ли си? - Да.
- Знаеш ли какво да правиш? - О, да.
Да се пазя от стрелбата, когато мога
- Кмете. - Нямам време. Спешно събрание на съвета.
- Защо го направи? - Няма да стрелям през стъклото.
Вземи. Пази го.
Ченето ми. Не ми се иска да го уцелят.
Доведете Джо.
- Няма го тука, тате. - Спрете. Арестувани сте.
Хвърлете оръжията и се предайте.
Прикрий се!
- Не си ли чувала за раняване. - Знам само един начин да стрелям.
Да стрелям, за да убия.
Не искаме клане, така че внимавай.
Спрете! Спрете! Стойте спокойно.
Задръжте така.
Добре, продължавайте.
- Джейк, къде остави Джо? - Там горе.
Отиди да го вземеш.
Тате, виж. Ченето ти.
- Спаси ми живота. - Само за живота си се тревожиш.
Сега вече с какво ще дъвча?
Тате, виж.
Искам всички вие да си свалите патрондашите и да хвърлите пушките си.
Или ще трябва да гръмна с това.
Да не мислиш, че ще ме заблудиш с това оръдие?
То даже не е заредено.
- Е, да проверим ли? - Повярвай му, тате.
Ти не се меси, жалък страливец.
Какво ще правим, Данби?
Джейк, развържи Джо.
- Хвърли останалите от бандата в затвора. - Аз сам?
Ще бъда точно зад теб.
Нямаше наистина да го гръмнеш, нали?
Разбира се, че не. Това не е заредено.
Само натиках тук този фалшив фитил.
Виждаш ли?
Боже!
Бизнесът ми!
Ще намеря виновника за това безчинство, ако ще и да е последното нещо, което ще направя.
Това е нарушаване на обществения ред.
Не ми пука, дали разчистваш града.
Ти стори ужасно нещо на злочестите момичета.
Не знаех, че е заредено.
През целия си живот не съм причинявал нищо на злочесто момиче.
Някои от тези момичета са най-добрите ми приятелки.
Охо, кой е тук? Това е шерифът.
- Момчета, това е шерифът. - Знаем кой е.
Напоследък всеки знае кой е шерифът ни.
Девъри е прав. Ти си най-популярния и уважаван гражданин, който сме имали.
Приятно ми е да го чуя.
Изпращаме делегация във Вашингтон за превръщане на тази територия в щат.
- За нас ще бъде чест, ако я оглавиш. - Не, не.
Трябва ви някой, който ще бъде тук.
Виж, Джейсън, ако ни се сърдиш за тая работа с Данби...
- През цялото време бяхме зад теб. - Може да не е изглеждало така.
Не, не е това. Просто...
Никога не съм крил, че пътувам за Австралия.
Което ми напомня, че трябва да помисля за продължаване.
Ще ме извините ли, господа? Една малка криза трябва да се овладее.
Скочете, мис Пруди. Скочете.
Момчета, трябва да знаете,
че отсега нататък, когато тормозите тази дама, тормозите моето момиче.
Нямахме представа, че вятърът духа в тая посока.
- Сега вече знаете. Разгласете го. - Да, сър.
Как така твоето момиче?
Пруди, поне веднъж в живота си се направи на умна и си затваряй голямата уста.
Ти стой настрани от това. Как така твоето момиче?
Хайде де, ти имаше този поглед още от първия ден, когато пристигнах.
Ще сключим споразумение. След като се оженим, няма значение колко са децата,
когато кажа, че тръгваме за Австралия, стягаме багажа, вземаме децата и тръгваме.
За какво ми е да ходя в Австралия?
Защото там ще бъде съпругът ти. Обикновено момичетата стоят при съпрузите си.
О...
Добре, щом представяш нещата така... Защо не ме пуснеш долу?
Така ми харесва повече.
Искаш ли да те изпратя до вкъщи?
Ако ти искаш, шерифе.
Я ми кажи...
Ти наистина ли си едно от най-богатите момичета в тази част на страната?
- Най-богатото. - Това е хубаво.
Много е хубаво.
Ето как свършва тази история - те се оженват
и той става губернатор на щата.
Той никога не отива в Австралия, но продължава да чете доста книги за нея.
Аз ставам шериф на този град.
А после ставам една от най-любимите личности в западния фолклор.
Превод и синхронизация: Иларион Иринков
ilarion@mail.com