Въведение
Далечният север, 1857г
Капитане!
Може ли да поговорим?
Трябва да строшим леда.
Хората ни са гладни и изтощени.
Ако продължаваме с тази скорост, ще има последствия.
Слушайте! Колкото повече отлагаме, толкова по-здрав става ледът.
Не спирайте да работите. Редувайте групите.
Сър, с цялото ми уважение... екипажът ни се нуждае от гаранция.
Гаранция? - Че ще се върнем в Санкт Петербург,
след като освободим кораба. Не мислят, че ще е разумно
да продължим плаването и искат... - Чуйте ме всички!
Не е нито ваша, нито е работа на офицера да изказва мнение...
Записали сме се на мисия и ще я завършим.
Ще стигнем до Северния полюс. Ясен ли бях?
Взрив, капитане.
На около три километра.
Събери ми хора.
Кучетата от впряга са невредими. - Тогава откъде е дошла кръвта?
Елате, капитане!
Ранен мъж, изгубил е много кръв.
Рамото му е ударено и кракът счупен.
Нападение от мечка? - Не мисля, капитане.
Ларсен, събуй му ботуша.
Това е изкуствен крак.
Качете го на кораба.
Всички към кораба! Бързо!
Ларсен, това нещо идва насам.
Пригответе пушките!
По моя команда.
Прицели се! Огън!
Следващата група!
Огън!
Всички на кораба!
Къде е човекът, когото качихме?
Какво е това нещо? Какво иска?
Доведете го при мен!
Мускета. Ларсен, вземи мускета!
Виктор.
Виктор!
Убих го.
Живо е! - Стълбата! Издърпайте стълбата!
Доведете ми го!
Колко патрона остават? - Един, но няма да го убие.
Знам, няма да стрелям по него.
Лауданум, ще облекчи болката. Изпий го.
Къде съм? - На кралския датски кораб "Хоризонт".
Аз съм к-н Андерсън, това е д-р Удсен. - Колко от хората ви уби?
Шестима. - То ще се върне и ще убие още много.
Всички вас, ако се налага, освен ако не ме предадете на него.
Не, вече го няма. Потъна в ледените води. Мъртво е.
Не, не е! То не може да умре.
Опитах се да го унищожа.
Независимо дали ми вярвате,
то ще се върне... за мен. А когато това стане,
трябва да обещаете, че ще ме изкарате на леда
и ще го оставите да ме отведе. Моля ви!
Що за същество е това?
Кой дявол го е създал?
Аз бях. Аз съм виновен.
Аз го създадох.
Бях решил, че споменът за злините ми трябва да умре с мен.
Готово.
На част от историята ще повярвате,
на друга - не, но всичко е истина.
Казвам се Виктор, Виктор Франкенщайн.
Баща ми е избрал името ми. Знаете ли какво означава?
Мисля, че да - завоевател, победител.
Да. Всичко започна от баща ми...
и от майка ми.
ЧАСТ I Историята на Виктор
Виктор!
Побързай, баща ти пристига.
Майко!
Аз съм тук, майко.
Тук съм.
Баща ми беше барон и изтъкнат хирург.
Оженил се за майка ми по изгода.
Зестрата й била значителна, а потеклото благородно.
Така баща ми запазил титлата и семейното си имение.
Често отсъстваше, но като си идваше, всички му се подчинявахме.
Клеър, скъпа. - През останалото време...
Виктор. - Татко.
През останалото време майка беше моя.
Не, сложи го тук.
Минералите в месото ще обогатят както твоята, така и кръвта на детето.
Ядеш за двама, помниш ли?
Давай, хранително е.
Мой Ангеле-пазител, мой скъпи спътнико...
бъди до мен и не ме оставяй. Под твоята мантия
приюти ме ти и...
Непрестанно ги слушах как спорят,
карайки се за богатство, имоти... и за мен.
Чутото ме изпълваше със страх.
Майко?
Този човек ни презираше.
Гарвановочерните ни коси, дълбоките ни тъмни очи,
дори спокойния ни нрав, с малки изключения,
сякаш го дразнеше безкрайно много.
Изброй телесните течности в човешкото тяло
според древната класификация.
Кръв, черна жлъчка, жълта жлъчка и храчки.
Теглото на мъжкото сърце? - 250 до 310 грама, татко.
Теглото на женското сърце? - 220 до 280 грама.
Защо според теб има разлика в масата на женското сърце?
Заради дълбочината на емоциите, склонността към меланхолия?
Свързано е с обемът на кръвта и мускулното оросяване.
Правилно. В тъканите няма духовно съдържание
и в мускулите няма емоции. Моля, опиши основната функция
на трикуспидалната клапа. - Не си спомням, татко,
но ще се сетя. - Сигурен съм.
Само че плътта кърви, Виктор, не е като слоновата кост.
Докато си спомниш, пациентът ти може да умре, разбираш ли?
Основната функция на трикуспидалната клапа
е възпирането на гастроезофагеален рефлукс във вената кава.
Не, вече не по ръцете. Сега те са инструмент
на занаята и волята ти, и трябва да се грижим за тях.
Лицето ти обаче е суета.
Носиш моето име, Виктор, с него и репутацията ми.
Надявам се да не го забравяш.
Усещам, че имаш хубави карти...
Три... две... едно...
Невъзможно!
Ще цепя картите.
Майко?
Татко! Нещо става с майка.
Майко. - Трябва ми топла вода и чаршафи.
Сър. - Не, Виктор!
Майко! - Виктор!
Татко! Татко!
Виктор! - Моля те, спаси я!
Майка ми, която чувствах като част от себе си,
за която смятах, че никога няма да ме напусне,
която беше животът... сега бе станала смърт.
Искрата в очите й угасна,
усмивката й потъна в студената земя.
Напуснете! Махайте се, всички!
Част от вселената угасна,
по небесния свод се разстла вечен мрак.
Закрий очи.
Не гледай, докато не ти кажа.
Сега.
Уилям израсна в свят, пълен със светлина и усмивки.
Неговият нрав бе по-благ. Очевидно баща ми го предпочиташе.
Благодаря, татко. - Удоволствието е мое, момчето ми.
Той напомняше бриз, а аз буреносен облак.
Той бе веселият, аз намръщеният.
Вземи юздите. - Гледай, татко.
Имаше нещо повече.
Или по-скоро нещо липсваше.
Майка бе починала в ръцете
на най-видния лекар за времето си - баща ми.
Една идея... се оформи в ума ми.
Дефинирай кръвоносната система... - Неминуема, неизбежна...
както е в "Де Моту Кордис". - докато не се превърна в истина.
Татко? Остави я да умре, нали?
Направих каквото можах, за да я спася. - Значи си се провалил.
Никой не може да победи смъртта.
Аз ще я победя.
Ще науча всичко, което знаеш, и повече
Мисля, че приключихме за днес.
Онази нощ се преродих.
Имах видение.
За първи път видях...
Ангела на мрака.
Той ми обеща нещо.
Да контролирам живота и смъртта.
Да стана хирург като баща ми.
Да надмина неговата слава и успехи.
Видението бе толкова ясно,
по-ясно от всичко, което бях виждал наяве или насън.
Но как?
Падението последва бързо.
Два бунта и пожар в плантациите на майка разориха семейството ни.
Запазихме имота, но изгубихме всичко останало.
Уилям отиде при роднини във Виена,
а аз в Лондон, после в Единбург.
И там, в продължение на десетилетия, опитвах...
да пробия догмата в академичните науки.
Живот.
КРАЛСКИ КОЛЕЖ ПО МЕДИЦИНА АРБИТРАЖЕН СЪД
Това... е живот, господа. Раждаме се.
И веднага щом се издигнем, падаме.
Смърт. И между този възход и падение
са скромните ни знания. Раждането не е в наша власт.
Нали така?
Зачатието, онази искра, даваща началото на мисъл и душа...
това е в божиите ръце.
Но смъртта... Ето това е предизвикателство.
Това трябва да е наша грижа. Така трябва да бъде.
Кои сме ние, че да контролираме смъртта? Не сме богове, нали?
Ако сме така безсрамни, за да се мерим с боговете,
трябва, най-малкото, да правим чудеса, не мислите ли?
Запалете божествена искра в ума на младите студенти.
Учете ги на неподчинение, не на послушание.
Научете ги да разкриват тайните на природата и да победят смъртта.
Не да я отложат, а да й сложат край завинаги!
Тишина!
Как предлагате да ги учим на невъзможното?
Композиция на тяло - търговец малко след смъртта.
Мозъкът е разкрит, но функциониращ, гръбначномозъчните нерви
и блуждаещият такъв са запазени. Наличие на миниатюрни белези.
Техниката ми изключва обичайните шевове.
Ръката е от друг екземпляр - дърводелец.
Мускулите, сухожилията и нервите са свързани.
Спазмите са резултат от електричество, нищо ново.
Но потокът от енергия през тялото следва изцяло различна концепция.
"Чи" - идея, произлязла от Изтока. Тя разглежда жизненоважния поток
на енергия отвътре и отвън. Използвам игли в шест...
Тишина! Сядайте!
Това е изслушване, докторе, а не цирк.
Вредите на каузата си. Галваничните ви номера няма да минат.
Номер.
Номер?
Убеден ли сте?
Това не е номер, а съзнателно решение.
Моторна координация между окото и ръката на двама мъртъвци,
породени от нова воля и наченки на осъзнатост.
Осъзнатост при мъртъв мозък?
Сега пусни...
Моля!
"Моля" винаги помага.
Изключи го веднага, шарлатанино.
Това е бъдещето. Възможно е!
Защо не го проучим? - Това е богохулство.
Мерзост. Осквернение!
Бог дарява с живот и бог го отнема, Виктор.
А може би бог е некадърен! И ние трябва да поправим грешките му!
Не позволявайте тези дърти глупаци да заглушат гласа ви!
Отговорите идват след непокорството, куража и недоверието в догмата!
Професор Кремпе.
Барон Франкенщайн, казвам се Хайнрих Харландер,
и нося препоръчително писмо
от брат ви Уилям. - От брат ми?
Помолих да се запозная с вас. Няма да ви отнема повече от минута.
Моля ви. - Така да бъде.
Уилям ще ме посети, така ли? - Да, след няколко дни.
Иска да ви запознае с годеницата си, която случайно е и моя племенница.
Елизабет Харландер - чаровна млада дама,
наскоро напуснала манастира. - Снимките са мои.
Уилям е постигнал големи успехи във финансите.
Изгражда си собствено име. - Собствено име?
Боя се, че и двамата споделяме същото име, независимо дали ни харесва.
Прочетох статията ви в "Ланцет". Наистина ли смятате, че сте способен
да сглобите човек в ново тяло и да го съживите?
Гледахте днес, нали? - Да, разпънаха ви. С вас бе свършено,
преди да сте изрекли и дума. - Но им показах.
Какво? - Истината.
До довечера ще са забравили.
Ясно ми е, но какво мислите вие?
Мисля, че беше брилянтно. - Знам.
Но се държите като дете,
стиснало животинчето си така силно, че ще го удуши.
Ето защо се тревожа за вас. Ще запазите ли пламъка си, Прометей,
или ще се изгорите, преди да го предадете?
Право в целта. - С риск да прозвуча грубо,
но денят ми бе дълъг, и не съм в настроение за гости.
Така че, ако няма друго... - Има... още много.
Наех квартира в Единбург.
След три дни ще се срещнем с Уилям и Елизабет.
И същата вечер ще променя съдбата ви.
Ще ви покажа нещо необикновено.
Прасковата, завърти прасковата.
Пак си я захапала. Ядеш прасковите.
Това е "Мементо мори".
Прасковата е символ на живота и младостта, а ти я гризеш?
Гладна съм, Кики. - Не ме наричай така.
Барон Виктор Франкенщайн, сър. - Може да си вървиш.
Простете. Добре дошли!
Хер Харландер. Младо изкуство е фотографията.
Довиждане, Кики! - И вече е моя страст.
Носите ли скиците?
Благодаря!
Изключителни са! - Благодаря!
Доставяте прилива на енергия чрез нервната система.
Нали? - Правилно.
Така устойчивостта на жизнената сила,
която контролирате, е кратка, отшумява, изпарява се.
Как така?
Прекратихте демонстрацията си от гордост.
Но всъщност галваничната жизнена сила отслабваше, не съм ли прав?
Хирург ли сте, сър? - Някога бях военен хирург.
Не особено вещ. Поне се подсигурих, като вложих средствата си в няколко
фабрики за боеприпаси. - Вие сте търговец на оръжие.
Аз съм реалист. Чували ли сте за "Паната на Евелин"?
Придобити са от сър Джон Евелин. Стари италиански схеми
върху 4 табла, изобразяващи нерви, вени и артерии на трупове.
Но има и пета, най-интересната.
Прелестна е, нали?
Плътта е пренесена върху дъската.
Тялото е изваяно в дървото
слой върху слой и всичко е запечатано със смола.
Представя лимфната система. - Да.
Арабските лекари я наричат тайната кръвоносна система.
Придвижва само три литра течност, но е огромна мрежа.
Забележителна е. - Да.
Обърни внимание тук. Деветата конфигурация.
Деликатна, почти ефирна структура, ограждаща сърцето.
Може да доставя, но и да съхранява енергия.
Проникнеш ли вътре, без да увредиш околната тъкан...
Не отпред. Гърбът, гръбначният стълб, гръдният овал.
Разбира се. - Поток от енергия,
белези и регенерация отвъд човешкото въображение.
Живот вечен.
Ще подсигуря стремежа ви с неограничени ресурси.
А в замяна? - Не бъдете нетактичен.
Ние сме сродни души, търсачи на истината и трансцендентността.
След време мога и да ви помоля за услуга, но засега ми стига да опиша
опита ви за бъдещите поколенията. - Работя сам.
Няма да ме забележите. - Уилям Франкенщайн
и племенницата ви, хер Харландер.
Ще си помисля.
Бароне, не се правете на разумен точно сега. Би било срамота.
Виктор. - Уилям! Виж се само!
Леле, пораснал си. - Не по мои заслуги.
Представям ти бъдещата ми съпруга, лейди Елизабет Харландер.
Удоволствието е мое!
Не се изненадах, когато те изключиха, но съм сигурен,
че жестокото им поведение е било незаслужено.
Не, беше заслужено. Постарах се да го заслужа, нали, г-н Харландер?
Уверявам ви, беше знаменит завършек. - Защо би ги провокирал?
Защо просто не си премълча, без да привличаш внимание?
Дори и ти не играеш на толкова сигурно, Уилям.
Звучиш като татко. - Татко бе рядко тактичен човек.
Беше педантичен, сдържан, обмисляше всяко действие.
Аз, от друга страна, не разбирам защо скромността се възхвалява.
Виктор винаги е обичал да е център на вниманието. Като дете
смекчавах гласа му чрез мълчание. Май съм ти направил лоша услуга, а?
Ако животът може да се възроди, не като симулация,
а като божествен акт чрез физични и химични средства, защо да го шептя?
Смеете се? Забавно ли ви е? - Изглежда, че да.
Да не би нещо да не е ясно? - Изразихте се достатъчно гръмко.
Идеите ми не са ли стойностни? - Сами по себе си не, така мисля.
Просветлете ме, моля ви. - Вземете за пример войната.
Уилям, по пура и по бренди в кабинета ми?
Сигурен съм, че сте наясно с разбиранията на племенницата ми.
Извините ни.
Моля, продължете. За идеите ми.
Ами... честта, родината, храбростта.
Това са стойностни и възвишени идеи, не сте ли съгласен?
Мъже умират в тяхно име... по един невъзвишен начин:
с лица в калта, задавяйки се от кръвта, крещейки от болка.
Мъже, които са били нечии бащи, братя или синове.
Мъже, хранени, къпани, обгрижвани и обучавани от майките си,
само за да паднат на бойното поле, далеч от предизвикалите трагедията.
Представете си същите мъже у дома, не окървавени, невъоръжени,
невредими, в топли, чисти одеяла. Ето какво се случва,
когато глупаците преследват идеи. - Значи за вас съм глупак?
Тичайте при брендито и пурите си. Момчетата ви чакат.
Колко често човек мисли, че е срещнал ангел или дявол
и после разбира, че всичко е илюзия.
Противникът ни в шахмата...
сме ние самите.
Помогни му!
Ето, пийни.
Трябва да видите нещо. - Няма нищо.
Сър, вахтеният го видя. - Обикаля кораба в мъглата.
Всички видяхме как се удави. - Сър. Хората ни са ужасени.
Искат да изведем мъжа на леда и да се приключва с това.
Той е под моя закрила...
и под закрилата на Короната!
Няколко седмици по-късно яздех с Уилям и Харландер
към езеро около Вадуц отвъд канала. - Кулата е строена за станция
за филтриране на вода, но са прекъснали строежа
в началото на миналата война. Или по-миналата, не съм сигурен.
В момента, в който зърнах... кулата,
усетих, че съдбата ме зове.
Сградата е запазена и има улей, който води отгоре чак до долу.
Мога да уредя да докарат вещите ви от Единбург.
Всичко, от което се нуждаете, ще ви бъде предоставено.
Каквото и да е? - Всичко.
Осигурих услугите на Уилям през целия ви престой.
Ще ми трябва килия... и стая с лед до лабораторията.
Ще използваме двата резервоара за вода във фундамента на кулата.
Ще поправим парните машини. Трябва ни гориво, за да ги задействаме.
Там и там - четири големи акумулатора
и система от сребърни, телескопични гръмоотводи към лабораторията.
Работниците ми ще направят всичко за вас.
Договорихме ли се?
Имаме сделка.
Копеле!
Не, не този.
Отвори уста.
Късметлия си, че ще те бесят. И сам щеше да умреш до година.
Разбрахме се за качествени екземпляри? - Колкото и да ни се иска,
престъпността не прощава и подборът не е безупречен.
Тук виждам само отрепки. - Извинявам се за това.
Гърбът му е силен. Ще свърши работа.
Елате по-късно. - Изповед?
Бях заинтригуван.
Какви ли грехове измъчват такова крехко, благочестиво същество?
Късметът ми се усмихна и се възползвах от възможността...
да узная.
Благослови ме, отче, защото съгреших. - Кога за последно
се изповядахте, дъще моя? - Преди седмица в манастир, отче.
Седмица? Не сте имали търпение да извършите нов грях?
Да. Грях в мислите ми, а не на дело.
Предполагам мъж е замесен? - Да, братът на годеника ми.
Похот? - Омраза...
Омраза? - Той е непоносим и уродлив.
Силни думи. Не сте ли твърде сурова?
С уважение, отче, но не го познавате. Иска да контролира всичко и всички.
Като всеки тиранин играе ролята на жертва.
Единственото му предимство е, че е далеч по-груб, отколкото си мисли.
Груб? Моля да обясните, дете мое.
Първо: разпознава се лесно.
Ще го видите... дори на оживен пазар.
Кога ме забелязахте? - Видях ви преди вие да ме забележите.
Вечеряли ли сте? - Не съм гладна. Благодаря!
А аз съм гладен като вълк. Благодаря, добри човече.
Какви са тези книги? Ще позволите ли? - Отгатнете.
Да отгатна? Добре тогава. - Опитайте.
Любовни романи... под средиземноморското слънце, увити в коприна и интриги.
Това беше обидно, но не се изненадвам. - Наистина ли?
Насекоми?
Интересът ми към науката е насочен към малките неща.
Синхрон с природата и в ритъма на бог.
Винаги съм търсила нещо невинно, чудно.
Затова ли сте влезли в манастир?
Донякъде. - Струваше ли си?
Кое на този свят си струва?
Позволете ми, сестро.
Не мисля, че това е уместно. - Кое на този свят е уместно?
Много добре!
Забавлявате се!
И за първи път се интересувах повече от живота,
отколкото от смъртта.
Основният прът има система за бързо продупчване на болтове.
От сплав ли е? - Мед и цинк.
Няма да стане. Започнете наново.
Чистото сребро е съвършения проводник.
Уилям, моля те, остани. Нямам доверие на никой друг
освен на теб. Само още няколко дни.
Няма да я хванеш.
Красота!
Да я хванем или да я пуснем? - Нека я хванем.
Сега имаме нещо общо... имаме си затворник.
Както бе обещал, Уилям пое отговорност за изграждането на лабораторията.
Ще оправите ли онова там? Помогни им.
Той следваше инструкциите ми дословно.
Батерията.
Вече всичко е от чисто сребро. Точките на проводимост
съответстват на лимфната система, което не беше лесно,
но успях.
Хер Харландер, благодаря ви! Празненството е чудесно.
Надявам се, аз и Елизабет не ви разсейваме от проучването ви.
Съвсем не. - Тя е млада.
Може да разчита на нас да я пазим.
Ще ви оставя насаме. - Нека не увъртаме.
Френски порцелан, радост за мъжките уши.
Решението е чрез достъп до лимфната система.
Да, вярно. Толкова време мина.
Войната свършва... и финансирането ми приключва с нея.
Нали средствата бяха неограничени? - Но не и търпението ми.
Разбрах, че до седмица ще се разрази голяма битка.
Даровете на войната ще достигнат и до нашия бряг.
Битка? Но телата ще са повредени. - Имате седмица.
Седмица? - Или няма да се запишем в историята.
Ще пуснете ли водата, бароне?
Имах седмица, за да намеря решението. Невъзможно.
Чудех се какво да правя? Бях близо, усещах го. И тогава...
животът застана на пътя ми.
Липсваше й. - Предупреждавам ви, Елизабет,
работя по дисекция. - Красота!
Шокирах ли ви? - Напомня ми едни картини на мъченици.
Болката липсва. Божият образ може да се забележи в симетрията и формите.
Елизабет...
трябва да ви призная нещо.
Вярвам в чудеса, както и вие.
Има връзка между нас, усещате ли я? Почти физическа е,
но се надявам да е нещо друго.
Вярата в нещо не го прави истина.
Тогава защо сте тук?
Красиво създание, нали?
Далечно, омайващо, но и чудно.
Три сърца, множество очи, бяла кръв...
и очарователна липса на избор. - Не разбирам.
Изборът е в основата на душата.
Единственият дар, даден ни от бога.
Елизабет...
Направих избора си. Лека нощ!
Елизабет!
Мислех, че съм се провалил. Мислех, че всичко е свършило...
И си помислих... И...
Симетрията.
Божията симетрия. Да, да.
Да.
Поставих електрода над лимфен център. Бях намерил ключа.
Вече нищо не можеше да ме спре.
Нищо.
Не вземайте трупове от долния или горния край на купа.
И ледът и топлината рушат тъканите. Вижте тези в средата.
Големият избор може да е объркващ за човек с неясна цел.
Търся високи мъже с дълги крайници. Това ще улесни работата.
Това ми харесва. Съвършенство.
И защо не, бароне? Защо не?
Търсете запазена глава. Пренесете този в двуколката.
Сложете го там. Донесете и останалите.
Мили боже!
Нещо против?
Завършен е.
Хер Харландер!
Идва буря!
Бастунът.
Бастунът ми! В дръжката на бастуна.
Живак. Болен ли сте? - Благодаря!
Сифилис, познах ли?
Да, умирам. Една нощ с Венера и до живот с Меркурий (живак).
Нали това беше израза? - Втора фаза ли е?
И двамата знаем какво следва. Започва с разяждане на костите,
орбитите, зъбите, челюстта, черепа, оголвайки мозъка ми.
После започват туморите, безумието и мъчителната болка.
Една слънчева утрин ще започна да крещя и никога повече няма да спра.
Не мога да приема такава брутална смърт,
което ме подтиква за едно ново условие към сделката ни.
Както се договорихме, ще получите щедрото ми съдействие,
вдъхвайки моя живец в нашия Адам,
в това ново, съвършено тяло. - Не.
Не, не сега! - Да.
Точно сега. - Ще говорим после, не сега.
Няма да има "после"!
Няма да има "после".
Дадох ви всичко, което поискахте, и ще продължа да го правя.
Само кажете какво и ще бъде ваше, дори Елизабет.
Моля ви! "Моля" винаги помага.
Болестта вече се е разпространила. Обхваща целия организъм, знаете го.
Всеки орган е замърсен. Мозъкът, кръвта, всичко е засегнато.
Но не и парите ми, така ли? - Невъзможно е.
Само трябва да кажете едно просто "Да" и нищо повече.
Не! Не разбирате ли? Не!
Какво правите? Недейте!
Изгубим ли това, и двамата губим. Аз ще бъда орелът,
гощаващ се с черния ви дроб! - Недейте, моля ви! Хер Харландер!
Дръжте се, погледнете ме!
Не! Хер Харландер!
Не, не!
Не, не, не!
Не!
Не! Не!
Ти ме излъга.
Излъга ме.
Виктор!
Не, моля те.
Виж, същите са.
Слънце. Светлина.
Обърни се. Слънчева светлина. Слънцето е...
Слънцето е живота.
Усещаш ли топлината? Да!
Виктор.
- Да.
Да, разбира се, че си ти.
Разбира се.
Виктор.
Пощата, сър. - Писма от старото имение в Женева.
Има ли нещо от чичо ми? - Не.
Може би трябва да ги посетим.
Внимателно, гледай надолу.
Вода. Вода.
Вода. Точно така, вода.
Виктор. - Аз съм Виктор, това е вода. Хайде.
Виктор. - Идвай насам. Следва голяма крачка.
Хайде заедно, готов ли си? Натам, ето така.
Не, не така. Следвай ме. Не, горещо.
Не, не го пипай. Горещо е.
Седни. Много добре!
Виж какво имам тук. Какво е?
Какво е това странно нещо? Внимавай. Много си силен.
И ще направим така, а?
Още една ли искаш? А тази отива тук.
Ключ. - Виктор.
Меко одеялце, което ще те топли.
Виктор. - Добре.
Стой. Не мърдай от тук.
Стой тук.
Ще се върна. Остани там.
Виктор. - Не, не. Всичко е наред.
Ще се върна.
Виктор.
За него всичко бе ново...
топлината, студа, светлината, мрака.
Аз трябваше да го науча на всичко.
Не се бях замислял какво следва след сътворението.
Стигнеш ли края на земята, хоризонтът липсва.
Възприемах постижението си като неестествено.
Лишено от смисъл.
И това много ме разтревожи.
Хората ви искат да се върнат, нали?
Може би. Щом се освободим,
ще продължим пътешествието, без значение от цената.
Вие споделяте лудостта ми.
Може би все пак има смисъл да ви разкажа историята си.
Дали има или не, бароне...
Ще ви изслушам с удоволствие.
Минаваха седмици. Неговата сила се увеличаваше, моята намаляваше.
Уви, не се забелязваше никакъв прогрес и езиково развитие.
Не, не, не.
Долу, долу. Точно така.
Стой така.
Да, това си ти. Ти си там, разбираш ли?
Да, това ще помогне.
Уморен съм. Не съм спал.
Лишавам се от сън, за да те обгрижвам.
Вече си и избръснат.
Не, не, спри.
Пусни. Не, разтвори си ръката. Разтвори я.
Какво правиш? Виж какво направи.
Трябва да ме слушаш. Казах ти да го пуснеш.
Това беше глупаво! Не, престани. Стой така.
Виктор. - Не ме докосвай! Никога не го прави!
Дай си ръката. Ти си си виновен, не аз.
Раната... се е затворила.
Как е възможно?
Добре.
Не, не.
Не.
Добре, така.
Сигурен съм, че няма защо да се тревожиш.
Скоро ще пристигнем.
Знам, че можеш да мислиш. Знам го.
Някъде там протича мисловен процес, не съм ли прав?
Ще кажеш ли нещо, колкото и неясно и объркано да прозвучи?
Нещичко? Надценявам ли те?
Виктор. - Да, да, да!
Това го разбрахме. Виктор, така се казвам.
Можеш ли да кажеш нещо друго? Каквото и да е?
Слънце, студ, дъжд, кръв, по твой избор.
Обувка. Можеш ли да кажеш "обувка"? - Виктор.
Не, да, не, да! Ами...
Ами "ръка"? Ще кажеш ли "ръка"? Ръка.
Страхуваш ли се от мен? Страх ли те е?
Защо би се страхувал от мен? Няма да те нараня.
Няма, все пак аз те създадох. Аз съм твоят създател! Спри!
Тук сте. Наистина сте тук. Хайде, идвайте.
Имам да ти показвам толкова много, Елизабет. Няма да повярваш.
Първо ще ти покажа записките си. - Чичо ми тук ли е?
Какво? - Чичо ми тук ли е?
Не, сам съм, той не е тук. Ще се върне след няколко дни.
Не изглеждаш добре. - Не съм се чувствал по-добре
и с по-бистър ум! Елате! - Треска ли имаш?
Просто се радвам да ви видя. Въодушевен съм, духовете ме извисиха.
Направо чудесно... - Виктор...
Виктор.
Кой те нарани?
Погледни това, Уилям. Само да ги подредя.
И аз имам новини.
Говорих с Кралското медицинско дружество. Искат да те видят.
Не, не още. Не съм готов. - Не си ли искал винаги това?
Мъжът... Мъжът на долния етаж. - Видяла си го?
Твой пациент ли е или твоя жертва? Ти ли го нарани така.
Не, не, светът е причината, Елизабет. Аз го съживих.
Аз му вдъхнах живот.
Ставай. Ела.
Спри тук... Още свиква с обстановката.
Много е силно, Уилям. - Ти си го създал. Успял си.
Всичките му системи функционират. Раните му зарастват.
Възстановяването е непостоянно, но изключително.
Защо е окован тук? - За негово и мое добро,
а и почистването е по-лесно.
За него няма разлика. - Но за теб има.
Харландер знае ли? Всичко трябва да е наред, когато се върне.
Разбира се. - Мястото да бъде изрядно.
Интелигентно ли е?
Виктор, интелигентно ли е?
Не знам как си го направил, но забелязах размерите му.
Виктор, някога питал ли си се,
в коя от частите, от които е сглобен този човек, се намира душата му?
Не, не съм.
Има нещо много обезпокоително в съществото под нас.
Като образ на фигура в криво огледало...
но с душевност.
Чия душевност?
Боли ли те?
Листо? За мен ли е?
Благодаря!
Не е ли красиво? Подаряваш ли ми го?
Казвам се Елизабет. Можеш ли да кажеш "Елизабет"?
Елизабет. Гърлото ми издава звуци.
Елизабет.
Ще тръгвам.
Елиза... бет.
Не бива да се доближаваш до това нещо. - "Нещо"?
Да. Знам, че в него има живот,
но няма интелекта, който очаквах.
Може би още не си наясно с всичко. - Нещо се обърка.
Запушване, шев, връзки. - Великият Виктор е допуснал грешка?
Това създание знае само една дума "Виктор, Виктор, Виктор".
Повтаря я като папагал. - Може би засега тази дума
означава всичко за него. А ако в новия си, настоящ живот,
душата му е по-чиста, по-истинска?
По-непокварена от тази на обикновен човек?
Ако, поради грях, диханието на създателя се е вмъкнало в раненото му тяло?
Господи, Елизабет!
Повярвам ли в това, ще видя само увлечението ти по него.
Разбиране. Видях болка в онези очи, а какво е тя,
ако не признак за разум? - А моята болка и отказа ти?
А нуждите на сърцето ми... - Сърцето ти ли?
От цялата анатомия това е най-непонятният за теб орган.
Само чудовищата се правят на господ, бароне.
По-непокварен от обикновен човек, а?
И аз излязох злодеят.
Чисто ли е сърцето ти? Уверявам те, не е.
Предполага се, че знам, аз го поставих там. Горе!
Хайде да опитаме отново.
Сега ми дай крака си. Крак!
Дай ми крака си! Болката е признак за разум, нали?
Нека проверим тази теория. Дай си крака!
Крак! Хайде!
Дай ми го, урод такъв! Дай ми крака си!
Крак!
Виктор!
Виктор! Виктор!
Какво има, Виктор?
Ела с мен. Провалих се. Направих грешка.
Не си се провалил, съвършено е. - Тази твар е опасна.
Няма... Виктор. Нека изчакаме Харландер и да го обсъдим заедно.
Уилям, трябва да ти покажа нещо.
Харландер... - Той го уби в яростта си.
Сега разбираш ли защо се колебаех да ти споделя?
Да не говорим за Елизабет.
И сега какво ще правим? - Какво?
Трябва да върнеш Елизабет във Виена. Кажи й, че е излязло нещо спешно.
Дръж я в неведение. За нейно добро е.
Направи, както ти казвам. Скоро ще дойдем пак,
но засега това е най-доброто. Моля те, качи се в каретата.
Колко дълго ще живее съществото?
Много кратко, убеден съм.
Имам ужасно предчувствие.
Какво е? - Обърни каретата.
Ти се върни във Виена. Обърни каретата или скачам.
Той ще го убие.
Кажи някаква дума. Още една думичка, каквато и да е.
Давам ти шанс да се спасиш.
Виктор.
Елизабет.
Виктор! Виктор!
Виктор!
Но това не бе краят. Стремейки се към живота,
аз създадох смъртта.
Като че ли пак трябва да говоря с екипажа.
Не се притеснявай, ще ме послушат.
Не, спри! Не го наранявай! Аз съм тук.
Вземи мен. Давай, звяр такъв.
Убий ни и двамата. Потвърди историята на създателя си.
Моят създател... е разказал историята си.
Тогава аз ще ти разкажа моята.
ЧАСТ II Историята на създанието
Виктор! Виктор!
Виках те по име, но разбрах, че съм останал сам.
Какво е това? - Застреляй го!
Уцели ли го?
Къде е?
Раните ми зарастваха.
Но усещах пронизващия ме студ.
Ще запалиш ли огън? - Добре.
Аз ще поправя кошарата, щом се освободя.
Добре ли сте? Намерихте ли го? - Не, не можахме да го открием.
А го уцелихме два пъти. - Кръвта свършва на километър оттук.
Влизайте. - Известно време го следвахме,
но после изчезна. - Мечка ли беше?
Нито мечка, нито човек. Не съм виждал нещо подобно.
Да не би да е бил призрак? - Не, беше от плът и кръв.
Хайде, ела. Разкажи ми повече. - Анна-Мария, заведи дядо си
до камината. Погрижи се да му е уютно. - Ето тук, дядо.
Влязохме навътре в гората, но без успех.
Ще го хванем. - Но ще отнеме време.
Анна-Мария, ела и ми помогни с нещата отвън.
Старецът ме трогна.
Слепите му очи бяха изпълнени с мъдрост.
Тези хора издаваха звуци. Използваха ги,
за да обменят чувства и идеи.
Наричаха ги "думи".
Съсредоточи се. Какво е това? - Момче.
Отново? - Момче.
Много добре, дете мое. А това? - Око.
Пак. - Око.
Браво, момичето ми! - Око.
А това? - Ръка.
Ръка. - Помогни ни.
Вържи най-големия ствол. - Копнеех да бъда от това семейство.
Трябват ни още дърва за зимата. - Ще пренасяме на няколко пъти.
Да им помогна. - Трябват по-масивни дървета за строежа.
Какво бих могъл да направя за тях?
Анна-Мария! Татко! Елате да видите нещо!
Виж, Анна-Мария, има и още!
Кой го е направил?
Горският дух. Трябва да му благодарим.
Благодаря! - Кажи "Благодаря, Горски дух."
Благодаря ти, Горски дух! Благодаря!
Елате да видите и тук.
Благодаря ти.
От този ден аз станах техният невидим пазител...
Горският дух.
Понякога те показваха благодарността си,
като ми оставяха дрехи и хляб.
И за кратко време
се помирих със света.
Хайде, бързо. Влизайте вътре.
Не забравяй да затвориш вратичката. - Кой я е забравил?
Горският дух. - Аз ще се оправя.
"Горделивият младеж
не открил липсващата си ръка.
Тя се превърнала в камък, богатството му се изпарило
и той изгубил гордостта и земята си."
Много добре, мила! Сега може да започнеш тази.
Вълци.
В този момент осъзнах нещо.
Ловецът не мрази вълка.
Вълкът не мрази овцата.
Но конфликтът между тях е неизбежен.
Помислих си, че може би така е устроен светът.
Ще те преследва, докато не те убие,
само заради природата му.
Ще продадем овцете до края на месеца, татко. Ще заведа теб, Алма и Анна-Мария
в града. Ще избием вълците и ще се върнем до края на зимата.
Сам, тук се моля всяка зима и сега няма да е по-различно.
Моля те, татко, така е правилно. - Прави каквото смяташ за добре,
аз ще правя същото.
Твърдоглав, дърт козел такъв.
Останахме само аз и ти, Горски дух. Само двамата.
Обмислях много начини,
как да се представя на стареца.
Щеше ли да се ужаси от мен? Да ме приеме топло?
Или да ме изгони?
Кой е?
С една-единствена стъпка преминах в различен свят.
Същият, който бях наблюдавал от разстояние.
Кой е? Отговори ми, моля те.
Кажи защо си дошъл?
Пътувам. - Добре дошъл, пътнико.
Не ме считай за невъзпитан, ако те помоля да си вземеш стол.
Трудно ми е да върша домакинската работа.
Зрението ми изневери...
но на масата има хляб и бренди.
Чувствай се като у дома си. - Брен… ди?
Май не говориш езика много добре.
Не си ли местен?
Плаша ли те? Няма защо да се страхуваш.
От какво се боиш? - Всичко.
Ръцете ти са ледени
и си ранен, нали? - Ранен?
Да, имаш белези по ръцете и лицето си...
и си облечен в униформа. В битка ли пострада?
Криеше се при мелничарските колела, нали?
Да, Горският дух. - Да.
Не мога да видя изражението ти, но има нещо в гласа ти,
заради което вярвам в добрината ти.
Добрина?
Остани с мен. Разполагай с храната и огъня ми.
Ще се радвам да споделя малкото, което имам, с теб,
а аз ще се възползвам от сътрудничеството ти.
Можеш да ми четеш. - Да чета?
Това ще е и твой дом, а аз ще ти бъда приятел.
Приятел.
Приятели.
Тогава прочетох първата си книга,
и това бе най-старата история.
Четох за мъж на име Адам и жена на име Ева,
за дните им в райската градина.
За възхода на воюващи градове,
за срутването на кула и за гнева божи.
Четях за мъже, борили се с дракони
и изгубили всичко. Времето минаваше
и с окапващите листа настъпи есента.
Не си ли виждал сняг, приятелю?
Той прави света нов и по-чист.
"Казвам се Озимандий, и съм цар на царете.
Погледни делата мои, о, Могъщи, и отчай се ти.
Нищичко след мен не остава,
около разрухата на таз пустиня, гола и необятна.
Самотните и гладки пясъци са безкрайни.
Казвам се Озимандий..."
Има ли още такива книги по света?
Има, но не и тук.
Вземи последната книга вляво.
Не сме я чели. "Изгубеният рай" от Милтън.
Героят има въпроси към бог. Дори бог има въпроси.
Мисля, че е търсел отговори и затова е изпратил сина си тук.
Навярно е имал интерес към смъртта и страданието.
Искам да знам кой съм и откъде идвам?
Бог е отнел паметта ти. Иска ми се да бях на твое място.
Много отдавна отнех нечий живот. Той бе добър човек.
Оттогава изкупвам вината си.
Истинският признак за мъдрост е способността да простиш и забравиш.
Да знаеш кой те е наранил,
но да избереш спомените да избледнеят.
Не мога да забравя това, което не помня.
Нищо ли не си спомняш?
В сънищата ми...
изплуват спомени.
Много мъже...
и всички са... на парчета.
Спомням си...
Имаше... огън и вода...
и пясък под краката ми.
Помня и една дума.
Една-единствена дума.
Каква?
Виктор. - Върни се към тази дума.
В този миг осъзнах страшната истина.
Разбрах, че съм едно нищо.
Нещастник. Долно същество.
Дори не бях и от човешкия вид.
Болката се запечата в съзнанието ми.
Така и не ме напусна.
Тогава прочетох името ти...
"Виктор Франкенщайн".
... и адреса ти.
Не!
Ти се върна. - Разбрах какво съм.
От какво съм направен.
Аз съм... дете на костница.
Една развалина, сглобена от останките на трупове.
Едно чудовище. - Аз знам какво си.
Един добър човек...
и... мой приятел.
Приятел?
Приятел.
Какво е това? - Съществото от гората?
Нарани ли го?
Не мърдай.
Бързо, презареди! Убий го!
Отново настъпи тишина,
а след нея... безмилостния живот.
Колко време бях мъртъв? Не зная.
Но видях, че раните ми са зараснали.
Студеният зимен въздух нахлу в дробовете ми.
Чувствах се по-самотен от всякога,
защото за всеки човек имаше един лек за всяка болка -
смъртта. Същото щастие, което ми отказа.
В мен се породи чувството на завист.
и реших да те помоля за една-единствена милост.
Мой създателю, бих желал...
спътница.
Трябва да ставаш вече. - Да, разбира се.
Сватбата скоро ще започне и искам да си там.
Нямаше да ти повярвам, ако не бе вродената ти доброта.
Говорих с някои гости относно следствието и взрива.
Мнозинството го приема такова, каквото е било.
И какво беше, Уилям?
Миналото, Виктор, една нещастна злополука.
Възнамерявам да продам имота.
Всичко, което ни остава, сме ти и аз.
Разпръсквай венчелистчетата на всички страни.
Остави малко и за горе.
Знам, че е на лош късмет да видиш булката преди церемонията.
Важи само за младоженеца. - Вярно, не за мен.
Здравей, Елизабет.
Рядко съвестта ме гризе, а сега не чувствам нищо друго...
Треска ме бе обзела толкова дълго, но вече отмина
и сега мислите ми се изясниха.
Както и да е, желая на теб и на братчето си,
когото обичам повече от живота, всичко най-хубаво.
Иска ти се да е така.
Дори се боя да го чуя.
В деня на сватбата си имам една-единствена молба към теб.
Сложи край на лъжите. - Искам да ти кажа...
Напусни покоите ми веднага. Махай се!
Излез от сенките,
ако си тук.
Дошъл си да ми благодариш ли? Оцелял си и интелектът ти е стигнал,
за да ме откриеш. Добре съм те направил.
Искам да ми направиш спътница.
Такава като мен. - Партньорка?
Разбирам.
Още едно чудовище. - Да.
Ще бъдем чудовища заедно.
Тъкмо си възвърнах здравия разум
и лудостта ме зове обратно.
Не мога да умра.
И не мога да живея...
сам. - Създадох нещо ужасяващо.
Някой, а не нещо.
Ти създаде някого... мен.
Какъвто и бъркоч да съм, създателю, мисля... че имам чувства.
Имам само една молба... направи ми приятелка.
И тогава?
Ще се размножавате.
Ще си създадете род.
Дом и гробове?
Смърт, пораждаща смърт, пораждаща смърт... Раса от дяволи
ще се разпръсне по цялата земя. Уродливостта ще се увековечи.
За теб може да съм урод, но това съм си аз.
Изчезвай!
Никога отново няма да създам друго зло и уродливо създание.
Решението е твое, Виктор.
Както беше и когато реши да ме съживиш и ме осъди на страдания?
Не е чудо, че говоря, но ще бъде, ако някога ме чуеш!
Щом не искаш да ме дариш с любов, тогава ще се отдам на яростта си.
А тя е безпределна.
Извинете ме! Виктор.
Какво става?
Ти...
Ти... Ти си.
Елизабет, дръпни се от него! - Не!
Нападна я! То я нападна!
Вземи ме със себе си.
Мили боже!
Не, позволи ми... Мога да те спася.
От какво? От теб ли?
Боя се от теб, Виктор... откакто се помня.
Всяка проява на лудост и разруха...
пожарът, който погълна всичко...
всичко дойде от теб.
Ти си чудовището.
Мястото ми никога не е било на този свят.
Търсех и жадувах за нещо, но не знаех за какво.
Но в теб го открих.
Да се изгубиш и да те открият, това е кръговратът на любовта.
Колкото и краткотрайна, колкото и трагична да е...
цикълът ще си остане вечен.
Така е по-добре... да увяхна...
с очите ти, вперени в мен.
Тя вече не е на този свят и аз копнея да я последвам.
Ти ме дари с живот без моето съгласие. Връщам ти го.
Виждаше в мен само едно чудовище. Сега ти връщам услугата.
Убий ме! Хайде, давай!
Ще те накарам да кървиш и да се молиш за милост.
Може и да си мой създател, но от този ден нататък
аз ще бъда твой господар.
Ти ме преследва през горите,
през планините, през ледените хоризонти,
докато стигна пустошта
и останахме само аз и ти.
Трябват ми боеприпаси.
Наточи това. И три кутии кондензирано мляко, и дърва за огрев.
И шест пръчки динамит. - Шест?
Какво ще ловуваш? - Участник съм в една игра.
Не! Не!
Виктор, слушаш ме само когато ти причинявам болка.
Възложил си надеждите си на това?
Мислиш ли, че така ще ме унищожиш?
Запали го и се моли да си прав, но ако сгрешиш,
ще се върна за теб. Запали фитила!
Сега е време... да бягаш.
Ето на, ти се почупи и погуби,
а аз... отново оживях.
Усещах как обгорената ми плът се подновява,
как пукащите ми кости се пренастройват.
Чувах преминаването на кръвта ми през пулсиращото ми сърце.
И след напразните ми надежди да открия капчица милост,
ми оставаше само един път.
И ето ни отново тук.
Без повече игрички и губене на време.
Вече няма какво да губим и печелим.
Кръвта пред шатрата... - Моя е.
Цялата тази кръв е моя. Ще кървя...
и ще страдам от болка.
Виждаш ли, никога няма да се свърши.
Съжалявам!
Обзема ме съжаление.
И виждам живота си в пълните му цветове.
Вече можеш да издъхнеш, създателю...
да увехнеш.
Ще трае само миг...
раждането ми, мъката ми...
загубите ти.
Няма да бъда наказан...
нито оправдан.
А имах такава надежда, такава ярост...
всичко е безсмислено.
Течението, довело ме тук, сега идва за теб...
и ще ме остави изгубен.
Прости ми...
сине мой.
И ако носиш прошката в сърцето си, прости си и продължи да съществуваш.
Ако смъртта не може да те вземе, помисли върху това, синко.
Докато си жив, какво друго ти остава, освен да живееш?
Живей. Изречи името ми.
Когато баща ми го избра, то не означаваше нищо.
Моля те да го произнесеш...
за последен път, както в началото...
когато значеше всичко за теб.
Виктор.
Прощавам ти!
Сега си почивай, татко.
Може би вече и двамата ще бъдем хора.
Свалете оръжията! - Аз отговарям за екипажа.
Той си тръгва.
Свободни сме!
Капитане, какви са вашите нареждания? - Кормчия... обърнете кораба.
Ще кажете ли на останалите? - Внимание!
Обръщаме кораба! Прибираме се у дома!
"Така сърцето бива разбито, но сломено продължава да живее" - Лорд Байрон
Сценарист и режисьор: Гилермо дел Торо
базирано на "Франкенщайн или новият Прометей" от Мери Шели
Субтитри от ditta subs.sab.bz
© 2023 Translator's Heaven
един филм на Гилермо дел Торо
Франкенщайн
Оскар Айзък
Джейкъб Елорди
Мия Гот
Феликс Камерер
Дейвид Брадли
Ларс Микелсен
Крисчън Конвъри
Чарлс Данс
Кристоф Валц