Downloaded From www.AllSubs.org
Rusia, cândva un secret uriaș și inaccesibil celor din afară,
uimește acum lumea cu comorile sale sălbatice.
În vest, într-un peisaj presărat cu mlaștini și brăzdat de munți,
dramele naturii se desfășoară în nenumărate feluri...
Unde pădurile sunt pline de uriași de jumătate de tonă
și de mici aventurieri,
iar apele ascund creaturi ciudate...
Toate acestea, în văile străvechi ale Rusiei, Uralii.
SĂLBĂTICIA RUSĂ VĂILE PRIMORDIALE
Cei 17 milioane de kilometri pătrați ai Rusiei formează o țară complexă,
care aproape sfidează orice descriere.
În această imensitate, o trăsătură iese în evidență.
2.500 de kilometri de munți și păduri
care răsar din sălbăticie, Uralii.
Păduri dese alcătuiesc sufletul Uralilor.
Foioase și conifere, specii europene și asiatice
asistă răbdătoare la succesiunea anotimpurilor.
Unii arbori au 200 de ani.
Ferită în mod miraculos de tăietorii de lemne,
pâlcuri de pădure se regenerează de mii de ani.
Chiar și în toiul iernii, viața își continuă cursul.
Elanii eurasiatici, cei mai mari din specia lor,
migrează pentru a găsi condiții mai favorabile.
Acești elani sunt de obicei solitari,
iar o întâlnire poate duce la conflicte.
Pot parcurge până la 300 km în căutarea hranei.
Vremea rece le crește apetitul.
Vor consuma circa 20 kg de materie lemnoasă pe zi.
Sunt mereu în căutarea hranei și uneori dau de pericole.
Un urs brun flămând, trezit din hibernare.
Ar putea prinde și ucide un elan cu ușurință.
Însă nu pe zăpada adâncă și nu astăzi.
Pașii nesiguri anunță pericolul.
E un început greoi după luni întregi de hibernare.
Cât va mai fi zăpadă, ursul o va duce greu.
Conifere și foioase alcătuiesc această pădure tăcută și misterioasă,
de patru ori cât suprafața Danemarcei.
În timp ce mulți se ascund, alții ies să se joace.
Primăvara se apropie și iubirea plutește în aer.
Cocoșii de mesteacăn, de 50 cm, își caută partenere.
Masculii curtează femelele cu un cârâit asemănător fierberii.
Această pasăre are scena și femela la dispoziția sa.
Sau aproape...
Cântecul său de iubire atrage atenția nedorită a unui jder.
Strică atmosfera romantică.
Își vor continua pețirea altundeva.
Jderul, cea mai mare mustelidă, pare să facă tărăboi.
Însă prin aceste mișcări își marchează olfactiv teritoriul.
Aceștia sunt activi toată iarna.
Acesta e un avertisment pentru alții să nu se apropie.
În aprilie, când zăpada se topește, apele își taie drum prin pădure.
Apele alimentează sutele de râuri din Urali.
Vremea se încălzește, dar dezghețul creează probleme elanilor.
În drumul lor, trebuie să traverseze râuri cu ape învolburate.
Timp de zece zile, 200 de elani vor trece apele.
Deși cântăresc cât o mașină mică, sunt înotători rezistenți.
Însă apele în creștere provoacă moartea multora în fiecare an.
Când un elan rătăcit ajunge la râu, curenții amenință să-l tragă în jos.
În sfârșit, în siguranță.
În ciuda apei reci, elanul se încălzește
datorită unui strat interior de lână cu fire lungi de 25 cm.
Primăvara durează doar două luni,
așa că animalele din Urali profită din plin de ea.
Soarele încălzește rocile și aprinde pasiunea insectelor vaca-Domnului.
Perechile desfrânate stau lipite 24 de ore, renunțând și la hrană.
În final, femelele anunță sfârșitul cu o mișcare legănată.
Pădurea noduroasă e presărată cu mlaștini,
iar dezghețul înrăutățește situația.
Zăpada se topește, iar necrofagii se arată
ca să se hrănească cu victimele iernii.
Acest lup a mers câțiva kilometri în căutarea hranei.
Însă un urs brun, mai mare, i-o ia înainte.
Ursul pune stăpânire pe un leș de elan, ascuns cu câteva zile în urmă.
Urșii bruni ascund adesea leșuri mari sub pământ,
la păstrare, până la următoarea masă.
Dacă vrea și el o parte, lupul trebuie să aibă răbdare.
Însă un urs adult consumă și 40 kg pe zi și nu va lăsa mare lucru.
Dezamăgit, lupul se retrage în căutarea altor posibilități,
...ghidat de mirosul fin și de stomacul gol.
În văile din Urali, umezeala plutește ca o fantomă
peste ținutul îmbibat.
Oprește lumina, ascunzând cele mai mari mlaștini din lume.
Copacii mor, iar trunchiurile lor descompuse
se adaugă turbăriilor de până la șapte metri adâncime.
În ciuda solului sărăcăcios, a temperaturii scăzute și condițiilor aspre,
aceste păduri prosperă, în mod ciudat.
În mlaștini, lucrurile sunt și mai ciudate.
Debutând pe ecrane, desmanul rusesc e pregătit de prim-plan.
Semiacvatici și sociabili, până la opt desmani
pot împărți aceeași vizuină cu o intrare subacvatică.
Glande olfactive la baza cozii îi dau un miros moscat, neplăcut,
care ține la distanță animalele de pradă.
Ca și ruda lor terestră, cârtița, desmanii sunt aproape orbi.
Botul flexibil și mustățile lungi îi ajută să vâneze pe malul mlăștinos.
Incisivii mari zdrobesc cochilii de melc cu ușurință.
Sub apă, labele membranoase și coada musculoasă
îi fac să se deplaseze ca niște torpile în căutarea peștilor și a crustaceelor.
Își pot ține respirația aproximativ cinci minute.
Însă acești vânători au fost vânați pentru blană și mosc,
mai puțin de 1.500 supraviețuind de-a lungul râului Ural.
Spre deosebire de ei, urșilor bruni le merge bine aici.
Rusia are cea mai mare populație de urși, circa 100.000 de exemplare.
Animale solitare, când se întâlnesc folosesc posturi precaute
ca să-și arate disconfortul sau agresivitatea.
Acest mascul se ține după femelă, sperând să se împerecheze.
Trebuie să se apropie cu grijă. Dacă ea nu are chef,
i-ar putea da de știre folosindu-și ghearele de opt centimetri lungime.
Femela e receptivă.
El o va urmări zile sau săptămâni, respingând avansurile altor masculi.
Femelele au o adaptabilitate uimitoare.
Ele pot întârzia sarcina cinci luni până la sosirea iernii.
Astfel, ea va naște la adăpostul vizuinii de hibernare.
Dar e o iubire dură, iar ea hotărăște să-i pună capăt.
Împerecherea are reguli mai frenetice în interiorul mlăștinos al pădurii.
Din martie, broscoii de mlaștină, banal colorați,
capătă o nuanță captivantă de albastru ca să atragă femelele,
deși nu sunt așa de pretențioase.
Țânțarii le adoră, indiferent de culoare.
În focul pasiunii, masculii iau cu asalt orice vietate cu puls,
chiar și broaște râioase, mult mai mari.
Din fericire, destui aleg bine și ouăle umplu apele.
În jurul acestor oaze de viață, Uralii se extind ca un deget lung,
pe alocuri cu lățimi de 145 km.
În nord-vest, cele mai mari păduri europene se întind până la munți.
Una dintre culmi e numită Manpupuner, muntele Mic al Zeilor.
Coloane de calcar bătute de vânt se înalță peste 40 de metri.
Legendele locului le numesc Cei Șapte Bărbați Puternici.
E povestea unei fete frumoase, dorită de un om rău,
care o urmărește pe ea și pe cei șapte frați pe munte.
Disperată, ea cere un miracol
și toți sunt transformați în piatră.
Nu tocmai un final fericit.
Noaptea învăluie Cei Șapte Frați,
iar huhurezul mare iese la vânătoare.
Pădurea fermecată aruncă un blestem asupra unei broaște.
Huhurezii mari preferă șoarecii de câmp, dar, cu doi pui,
nu-și pot permite să fie pretențioși.
Puii știu că masculul le va aduce orice va găsi.
Soarele dimineții nu surprinde huhurezii dormind.
La patru săptămâni, puii sunt curioși să cerceteze lumea.
Toate acestea în ciuda faptului că nu știu încă să zboare.
Stăpânesc căderea lentă...
...și săritura grațioasă...
...însă cățăratul cu ajutorul aripilor încă le dă de furcă.
În timp ce puiul mai mic rămâne în cuib,
aventurierul caută locuri noi pline de hrană.
Cât timp puii nu dau de necaz, părintele nu îi ia în seamă.
Peste alte 12 săptămâni, vor fi pe cont propriu.
În apropiere, un alt părinte adoptă o metodă mai protectoare.
O mamă tânără, ce a născut iarna,
își ține cei doi pui foarte aproape de ea.
Îi va alăpta doi ani jumătate și îi va ține cu ea trei ani.
Joaca se termină când mama simte un alt urs.
Nu riscă, așa că pleacă mai departe.
Masculi de 600 kg cutreieră pădurile după partenere,
iar mama e îngrijorată.
Urșii omoară uneori puii, ca femelele să intre iar în călduri.
O femelă mai în vârstă își petrece ziua aici
cu cei trei pui pe urmele ei.
Ursoaicele au de obicei trei pui, patru fiind numărul maxim.
Puii sunt îngrijorați de apropierea altui urs,
însă mama abia dacă se mișcă.
E un mascul, dar ea e avantajată de mărime.
Puii pot continua joaca.
Pericolul e peste tot, iar când mama simte un alt mascul,
ea și puii exersează cățăratul în copac.
În timp ce masculul își lasă mirosul pe crengi,
mama și puii se strecoară nedepistați în pădure.
Animalele spun doar pe jumătate povestea Uralilor.
Ele trăiesc într-un loc unic.
În nord sunt păduri de conifere aproape neatinse,
iar în sud există o vastă biodiversitate.
Aceste păduri virgine, în care copacii au crescut în ritmul lor,
au ajuns la o vârstă venerabilă.
Pădurea virgină prosperă, însă unele ființe din nord o duc greu.
Pe maluri ascunse, nurca europeană se străduiește să supraviețuiască.
Cândva larg răspândite în Europa,
numărul lor a scăzut cu peste 80% începând cu mijlocul secolului XIX.
Acesta e unul din ultimele lor refugii.
Această femelă s-a împerecheat acum două luni,
ca să nască în zile cu hrană abundentă.
Acum aranjează vizuina în așteptarea puilor.
Afară, vremea capricioasă din Urali se înrăutățește.
Sfidează prognozele.
Vânturile suflă cu 90 km la oră și după căldură poate veni ninsoarea.
Doi metri de ploaie pot inunda versanții munților.
Puii de huhurez vor face față primei încercări meteorologice.
Deși puii sunt acum independenți,
părinții sunt în apropiere și încă le aduc hrană.
Un picior de iepure nu pare a fi hrana ideală pentru un pui mic.
Însă micuța pasăre se descurcă.
Sistemul ei digestiv va dizolva carnea, iar osul va fi regurgitat.
Venirea ploii nu oprește activitatea urșilor.
Un strat exterior de păr dur nu lasă apa să pătrundă.
La adăpost, mama nurcă se ocupă de curățatul unui pui nou-născut, orb
și rupe cu dinții cordonul ombilical.
Deja a născut un pui, adăpostit în siguranță în blana ei.
Însă nu are timp de odihnă.
Respirația rapidă sugerează că va naște și alți pui.
Afară, furtuna s-a sfârșit pe cât de repede a început.
Puii de huhurez își curăță penajul ud ca să grăbească uscarea lui.
În timpul furtunii, mama, epuizată, a născut cinci pui.
Pentru un mamifer aflat în pericol, s-a descurcat bine.
Însă nu are timp de odihnă.
Sunetele unei veverițe o fac să se alarmeze.
Plecând să cerceteze, scoate la iveală puii minusculi.
Nu-i poate lăsa singuri mult. Viața lor depinde de căldura corpului ei.
Îi va alăpta zece săptămâni.
Nurcile erau vânate în URSS pentru blana lor valoroasă.
Distrugerea habitatului și competiția cu agresiva nurcă americană
le-au grăbit declinul.
În afara adăpostului ei,
musculițe strălucesc la soare.
Condițiile de umezeală și flora diversă atrag
sute de specii diferite de insecte.
În Urali, nu e lipsă de habitate primitoare.
Râurile și pâraiele străbat pădurile,
urmându-și cursul în Europa și Asia.
Râul Ural are o lungime de 2.500 km
și se scurge pe o zonă de două ori cât suprafața Cubei.
Aici, chiar și animalele din vizuini intră în apă.
Ruda mai cunoscută a desmanului, cârtița, e un înotător agil.
Datorită animalelor rare și văilor împădurite,
WWF a declarat Uralii o regiune care trebuie protejată.
În nord, urșii bruni cutreieră printre ierburi.
Împarte teritoriul cu renii sălbatici.
Dacă ar putea, ursul s-ar înfrupta din ei.
Renii nu migrează, ca rudele lor, ci rămân în păduri tot anul.
Preferă zonele aerisite, ca să scape de insecte.
Cu până la 20 de reni în turmă, sunt destui ochi de pază.
În inima pădurii, totul e liniștit.
Doar doi urși care se manifestă neobișnuit.
Diferența de mărime arată că sunt un mascul și o femelă.
Masculii au circa 2,5 m lungime și sunt cu 10% mai mari ca femelele.
De obicei, împerecherea e o afacere dură, cu mușcături și urmăriri.
Însă acești urși împart momente tandre de intimitate.
Dacă alți admiratori vor fi respinși, vor sta împreună câteva săptămâni.
În timp ce unii se împerechează, alții se gândesc doar la hrană.
Ca urșii, jderii fac provizii de hrană,
uneori ascunzându-le luni întregi.
Acesta pare șocat să găsească leșul căprioarei la vedere și devorat.
Chiar și gaițele siberiene s-au înfruptat.
Poate că leșul e vechi, dar nu e o cauză pierdută.
Jderii au fălci foarte puternice.
Stomacul lor poate extrage substanțe nutritive din aproape orice.
Jderii pot devora coarne, blană și chiar oase.
Gaița se va bucura de resturi, dacă rămâne ceva.
Pe mal, mama nurcă e în căutare de ceva mai proaspăt.
Acești vânători acvatici agili vânează broaște,
melci, pești și insecte.
Aria de vânătoare a femelei poate fi de cinci kilometri.
Însă ea nu se va îndepărta atât de mult.
Puii ei, acum înțărcați, o așteaptă în vizuină.
Doi nu au trăit. Doar trei au supraviețuit.
Trebuie să-și îngrijească mai bine puii rămași.
Cu o mușcătură abilă, prinde o babușcă
și pleacă în continuare la vânat.
Cu un puls de 300 de bătăi pe minut, nurca se mișcă într-un ritm amețitor.
Nu vede bine sub apă și se bazează pe nasul fin și mustăți, în detectarea prăzii.
Însă nu are succes, așa că ia babușca și pleacă spre vizuină.
Cu o blană impermeabilă, se usucă rapid.
După o livrare rapidă, pleacă din nou la vânătoare.
De data asta, caută ceva pentru sine.
Vara târzie aruncă raze calde peste munți până la sud de pădurile vaste.
O mare de conifere, stejari, arțari, mesteceni și tei.
Aici, râul Belaia traversează rezervația Shulgan-Tash.
Frații Achtyam și Anis sunt pădurari de la înființarea rezervației în '86.
Se folosesc de cai ca să acopere terenul accidentat și vast.
225 kmp de dealuri și râuri sunt un traseu anevoios.
Și trebuie să se ferească și de animale, care pot fi imprevizibile.
Acest urs are mâncărimi,
dar cântărind până la 600 kg și deplasându-se cu 50 km pe oră,
e înțelept să nu se apropie de el.
Urcând pe dealuri, frații dezvăluie motivul misiunii lor importante.
Albinele rare Burzyan.
Pădurarii supraveghează și se ocupă de circa 40 de stupi în zonă.
Mierea e foarte apreciată și de urși.
Picăturile de la baza copacilor fac gustarea și mai apetisantă.
Urșii adulți sunt prea grei ca să se cațere.
Acesta pleacă flămând și frustrat.
N-ai vrea să dai de el în pădure.
Frații ascund stupii în locuri izolate, la mare distanță între ei.
Pădurarii se trag dintr-un neam de apicultori de acum o mie de ani.
Albinele Burzyan, aflate doar în această zonă,
supraviețuiesc la frig extrem, au rezistență crescută la boli
și adună nectar din tei,
ce înfloresc doar trei săptămâni, în iulie, în zona aceasta.
Întreținerea stupilor e o treabă demnă și profitabilă.
Însă concurența e acerbă.
De data asta e vorba de o ursoaică și puii ei.
Puii de urs brun sunt ușori și se pot cățăra cu ușurință.
Mama ar trebui să plece de sub stupul de 200 kg de deasupra.
Lipsa de experiență a puiului e compensată prin entuziasm.
Însă n-ar trebui să stea pe un buștean plin cu albine agitate.
În cele din urmă, puiul își atinge scopul.
Frații au o abordare mai metodică.
Fumul maschează feromonii de alertă ai albinelor. Astfel, nu vor înțepa.
Urșii nu se bucură de un asemenea lux.
Abordarea lor e mai directă. Pătrund, mănâncă rapid și pleacă.
Blana groasă îi apără de înțepături,
dar băgându-și fețele expuse în stup, vor avea parte de necazuri.
Mierea are multe calorii, iar urșii trebuie să acumuleze grăsime.
Merită câteva înțepături.
Fiecare stup ar trebui să dea până la 30 kg de miere.
La Moscova, prețul pe kilogram e de 210 euro,
fiind o sursă bună de venit.
Frații lasă destulă miere ca albinele să treacă cu bine iarna.
La stupul distrus, un mascul mare vine să se înfrupte.
Ghearele lungi și fălcile care pot strivi o bilă de bowling
desfac cu ușurință bușteanul.
Însă nu mai găsește mare lucru, ci doar albine furioase.
Ursul a plecat supărat, iar stupul a rămas gol.
La începutul lui septembrie sosește toamna.
Lumina în schimbare anunță că se apropie zile reci
și că hrana se va împuțina.
Acum e momentul să se facă provizii.
Când se răcește, coțofenele și gaițele
se ceartă pe semințele căzute din arbuști.
Au doar două luni să adune ce le trebuie înainte să vină iarna.
Frunzele de arțar se ofilesc și e timpul ca renii
să caute fructe de pădure, ultima gustare dulce înaintea iernii.
Masculii au coarne impunătoare pentru împerechere,
când își vor disputa femelele.
Sunt la concurență cu urșii pentru fructe coapte, dar niciodată direct.
Simțind mirosul unui urs, renii se retrag, departe în vale.
În ciuda denumirii lor, unii urși bruni pot fi albi
sau negri ca tăciunele.
Înaintea hibernării trebuie să acumuleze 70 kg de grăsime.
Fructele au aport energetic.
Când hrana e din belșug, urșii solitari se vor tolera reciproc.
În ciuda apetitului vorace, urșii contribuie la conservarea pădurii
răspândind prin pădure semințe nedigerate și îngrășământ.
Nu e tocmai elegant, dar e eficient.
Altundeva, cât mai departe de urși,
acești elani masculi fac o ultimă încercare să atragă femele.
Coarnele masculilor cresc în fiecare an.
În doar cinci luni, pot atinge doi metri și pot cântări 35 kg.
E osul cu evoluția cea mai rapidă.
Deși rivali, păstrează distanța și nu irosesc energia în lupte.
În Urali, iarna se așterne cu furie.
Zăpada scoate în evidență peisajul înghețat, bântuit de zgomote stranii.
Scăderea bruscă a temperaturii face ca scoarța copacilor să crape,
umplând pădurea cu zgomote stranii.
Elanii trec ca niște umbre tăcute
prin pădurile întunecate întorcându-se din migrație.
Vor înfrunta frigul și animalele de pradă.
Odată cu înghețul crește și nevoia de hrană.
Lupii pot adulmeca prada de la doi kilometri
și pot consuma patru kilograme de carne pe zi.
Însă elanii i-au simțit datorită mirosului lor fin.
Având peste doi metri înălțime traversează grațios zăpada adâncă.
Deși lupii au vigoarea și hotărârea de a urmări prada pe distațe mari,
nu pot ține pasul.
Din fericire, pot rezista câteva zile fără să mănânce.
În cursul iernii, uimitoarele păduri și văi din Urali
sunt îngropate de straturi de zăpadă de trei metri.
Copacii vor îndura înghețul din noiembrie până în aprilie.
Au rezistat milenii la rând
îndurând trecerea anotimpurilor și adăpostind viețuitoarele.
Această sălbăticie străveche e un secret uluitor al Rusiei.
Văile străvechi ale Rusiei... Uralii.
Traducerea © Pogăru'
Downloaded From www.AllSubs.org