Не бях свидетел на най-важните събития в живота си.
Най-важната ми история трябва да бъде разказана от един слепец...
от другата страна на стената...
от подземието.
Ей, отворяйте вратата.
Отваряй!
Второто легато...
трябва да е по-бавно.
Трябва да побързаме, чувам, че идват.
- Хайде. - Бела...
Скрий се тук.
Хайде, хайде!
Това не е шега Якоб, чуй. Има 32 кутии консерви в шкафa.
Ще се върнем преди да свършат.
Не отваряй вратата на никой. Разбра ли?
Чакай ни. Обещай!
- Да, обещавам. - И стой тихо.
Стой където си! Върви, провери горе!
Провери там!
- Моля не... - Тихо!
Млъкни! Млъкни!
Ти. Идваш с нас.
Ти ще ни убиеш.
Разбираш ли?
Трябваше поне за това да си помислиш.
Мамка му!
Стой!
Къде отивате?
Той работи в археологичните разкопки, болен е.
- Идваш от Краков? - Да.
Може да е тиф. Ще го заведа в болница.
Паспорт.
- Атанасиос Русос. Гърция. - Да.
Какво ти има?
Инфекция...
- Силно кървя, болницата е зад границата. - Да, да, да.
Продължавай!
Автори: Атос Русос и Якоб Бир
ДАВАНЕ НА ЛЪЖЛИВИ ПОКАЗАНИЯ: ИСТОРИЯ И СПОМЕНИ
Джейк... ще ми подадеш ли кърпата?
Ето.
Мислих си за вестника.
Вестник или порцелан?
Порцелан или вестник?
- Мился, че е вестник. - Кое?
Първата ни годишнина.
- Другата седмица е. - Знам.
Мился, че трябва да празнуваме.
Защо да чакаме?
Хммм.
Добре ли си?
Да.
Може би вече трябва да се готвим.
Добре.
Готов ли си да тръгваш?
Тази жена в Биркенау...
Тя пазеше портретите на мъжа си и дъщерята,...
изрязани от снимка, под езика си в продължение на 3 месеца.
Могли са да я убият всеки момент.
Невероятно...
Да.
.. че човек може да умре заради снимка.
Не искаш да дойдеш, така ли?
Ще липсваш на всички.
Започват да мислят, че не ги харесваш.
Не можеш да работиш върху това през цялото време.
Ще полудееш.
Всъщност, приключих го.
Защо нищо не каза?
Това е много добре, Джейк.
Сега вече можеш да продължиш напред.
Да започнеш собствена книга, да правиш каквото си поискаш.
- Можем да отидем на това пътешествие. - Кое?
На острова. В Гърция.
Да. Аз...
Може би.
Oх, Джейк.
Хайде. Те ще ни чакат.
- Можем да им разкажем хубавата новина. - Не, аз...
Не съм готов за това.
- Ти отивай. - Или...
- може аз мога просто да остана тук. - Не, не.
Отивай без мен.
Поздрави всички от мен.
Добре.
Това е великолепно, Джейк.
Ново начало.
Ей...
Тук сме.
Моят син...
Ето го...
Домът.
Какво ще правя с тебе?
Когато бяхме женени...
надявах се, че ако пусна Алекс вътре...
ако допусна вътре този лъч светлина,
това би наводнило сечището.
И в началото точно това се случи.
Мингус, Менделсон, Моцарт...
Мантовани.
- Това е странен избор. - На буквата "М" съм.
Хе...
Интензивен курс?
хмм, да... Нещо такова.
Аз действително не знам много за музиката.
Сестра ми свиреше.
- Наиситина ли? - Да.
- На какво? - Пиано.
- Бетовен, Брамс, Шуман. - Има добър вкус.
- Да. - Все още ли свири?
Не... Не, тя... Тя вече не свири.
Знаеш ли за концертите в консерваторията?
Не.
.. А.О.Р... Асоциация за Образованието на Работниците.
Обединението... Всяка неделя в два следобед.
Изцяло любителски състав, наистина... но много от приятелите ми ходят.
С кого излизаш ти?
Ами... Всъщност, нямам приятели.
- Нямаш? - Добре...
Няколко.
Ами, възможно си позволих да да бъда...
по-приницателна отколкото трябва.
Ох!
O, виж ги тези.
Перфектни са.
Имаш нужда от чифт галоши.
Не, трябват ми тези... В този цвят.
Ще изглеждат брилянтно на мокрите павета.
хе-хе...!
Какво?
- Толкова си... - Защо се смееш?
Толкова си...
- Много си сериозен. - Извинявай.
Не, не се извинявай.
Добре, не се извинявам.
Връщам ти книгите.
- Хей, Бен. - Хей.
Много ми хареса "Странникът"...
"Седем дни през май"... не чак толкова.
Не знам... Наистина не разбирам много от полически трилъри.
Малко си подранил, Бен. Колко е часа?
Хмм... Не знам.
Бен?
Ето къде си.
Остави го Джакоб... той сигурно още дори не е закусвал.
- Всичко е наред. - Хайде.
Какво ще кажеш, ако ти донеса нова партида книги по-късно?
Добре.
Винаги си го глезил.
O... здравей.
O, това е Алекс...
а това е Джозеф.
- Джозеф... - Приятно ми е.
- Той... той живее долу. - Аха...
Познавам Джакоб от малък.
Наистина ли?
O да... да, той беше много сладко момченце...
толкова тихо, толкова учтиво.
Поставяш ме в неудобно положение, Джозеф.
Ами, добре...
Ще... Ще ви оставям теб и... твоята приятелка.
До скоро.
- Какво правиш? - Нищо.
И така, живееш тук вече от много време.
Да.
Никъде не съм се задържала за повече от 2 години.
Ами, това е удобно.
Хмм..
Ммм.. какво ли означава това?
Мисля, че не си голям любител на промените.
Ох...
Джакоб и аз бяхме тук на първата ни среща.
Не беше уговорена среща... просто се срещнахме.
Среща или не, но мислих, че си го завела в някой ужасен ъндърграунд джаз клуб.
или някоя... кошмарна лекция на Маршал МъкЛуан.
Или на някоя много достойна, но също така и много досадна среща за радост...
на Прогресивната Партия на Труда.
Сега се шегувате с политиеските ми възгледи.
Добре, знаем, че искренно ги харесваш.
O!
Ей!
Благодаря.
- Хей, я къде е моето? - Ето, точно тук.
Харесаха те.
Хей, хей... Научих малко еврейски.
Аа? (говори на еврейски)
Имам жълто куче? Дори нямаш куче.
Това ли казах?
Значи жената на пазара ме е излъгала.
O, аз...
Мился, че трябва да се оженим.
- Какво? - И не сикам дълго да чакам...
ти да ми предложиш.
Просто казвам, мился че това изглежда...
твърде неизбежно.
Така ли мислиш?
Да... Мисля, че можем да бъдем щастливи заедно.
Ммм.
Алекс никога така и не разбира...
мислейки, че тя прави добро...
отскубвайки ме от челюстите на отчаянието, спасявайки ме.
Но всеки път, когато спомен или история се прокрадваше в мен...
то взимаше голяма част от мен със себ си.
Всичко е грешно.
Спалнята, Алекс до мен, моята паника.
Как Бела може да ме намери тук някога?
До тази чужда жена...
говорещ този език...
хранещ се със странна храна, обличащ тези дрехи...
- Здравей. - Поздравяваме те за книгата.
- Макови семена. - Макови семена.
Елейн, ти си богиня.
- Подай ми палтото си. - Добре.
Алекс, те са тук.
- Как са децата? - Ах, кой мисли за това?
Щом има някой, който се грижи за тях.
- Здравей. - Ето я.
- Здравей. - Ммм.
- Здравей. - Здравей.
Как си?
Аха!
- Макови семена. - Любимите ти.
Сега се връщам.
И така, Морис, как върви в музея?
Ами, нали знаеш, това е палеонтология.
Не е най-бляскавата област...
Няма много за разказване.
Ами, не се притеснявай...
Имам повече от достатъчно история тук вкъщи.
- Алекс? - Да.
Може би мога да ти помогна в кухнята.
Да.
И там имаше една чехкиня, жената на фермера...
- Мм, хмм. - тя криела семейство евреи...
хора, които тя едва познаваше.
Седем човека, през цялата война... почти две години, хранеше ги.
- Чак в края на войната... - Джейк...
мъжа й научи за това. Само секунда.
Мислиш, че той бе горд с това, нали?
Разбира се.
Пребил я е така, че тя без малко да умре.
Джейк, може би трябва да дадеш почивка на Морис.
- Не, всичко е наред. - Не е.
Не си омъжен за него...
и не си задължен да слушаш всичко това по 24 часа на ден.
- Алекс, наистина, това е... - Но, Морис...
това ще накара мозъка ти да се взриви... тази негова мания...
- с всички тези подробности... - Алекс.
Това е гнусно.
Какво става?
Не. Не!
"Постигнатия момент, за който изгубих половината си ден...
пълзейки сред страдания и мизерия...
изчезва под ярката светлина на крушката. Сенките се измъкват...
когато Алекс нахълтва...
с безсрамната си жизненост".
Можеш ли да си представиш, какво беше това за мен?
Не мога повече така.
Това е което искаш, нали?
Тогава можеш...
да седиш на тъмно завинаги.
Всяка следа от мене ще изчезне...
дрехите ми, които смяташ за прекалено крещяши...
и работата ми, която смяташ за банална...
и приятелите ми, чиито имена дори не можеш да запомниш.
Неблагодарен си, Джейк.
- Алекс. - Какво?
Добре.
Опитах се да погреба образите...
да се разсея...
опитвайки се да обичам.
През деня влизах в тои свят...
но нощем, майка ми, баща ми... Бела...
възкръстваха, изтърсваха пръстта от дрехите си...
и чакаха.
Живеене с духове изисква самота.
Знам само фрагменти от това което имаше в Атос.
Сол, маслини...
лозови листа, морска пяна...
живот, обхващащ две войни и една любов.
Елена.
Дали са съжалявали за нещо?
Мечтаели ли са за деца?
Когато човек умира...
тайните ми стават прозрачни като кристали.
Тукя нямя никой.
Можеш да излезеш.
Нуждаеш се от свеж въздух, Якобе.
Излез.
Един ден ще трябва да излезеш.
Поне това имаме.
Венците ти ктрвят.
Ще накисна малко хляб във вода за теб.
Яж... яж.
And this?
Кой е това?
Баща ти.
Вярно.
Гръцкия ти все още е по-добър от английския.
Хмм?
Oх, Николас... мислих, че съм го загубил...
моя брат.
Не съм виждал тази снимка от много време.
Той почина на 18...
в пътна катастрофа.
Хмм.
Понякога хирата умират, когато никой не го очаква...
не само по време на война.
Ела тук.
Никой няма да те види.
Ние сме много високо.
Дядо и баба ми имаха къща...
на остров Хидра, с изглед към морето.
Веднъж, когато Никос беше момче...
той направи самолет от хартия...
и го запрати към брега.
Той се приземи върху шапката на един господин, пиещ узо...
в кафето до пристанището.
На крилете на самолета...
брат ми беше написал бележка...
в която молеше да го спасят от похитител.
И описание къде го държат като затворник.
После... Полицията дойде в дома ни...
а Никос се смееше и се смееше...
докато баща ми...
гонеше го, крещейки долу по хълма.
Всичко е наред. Всичко е наред.
Тук съм.
Не се бой. Не се бой.
Не се плаши.
- Добро утро, Атос. - Добро утро.
Откъде взе тази риба?
Племенника ми има лодка, успява да я скрие от нацистите.
Знаеш ли...
накараха ни да вземем у нас немски офицер.
Той краде от нас.
Всеки ден по нещо.
Ножове, вилици, игли и конци. Каквото намери.
Носи вкъщи картофи, масло, месо...
само за себе си.
Кара ме да му сервирам, докато семейството ми гледа.
Сигурна ли си, че можеш да ни отделиш това?
Ако не си помагаме ние, кой ще го прави?
Без малко да забравя.
Не знам дали ще му станат.
Децата растат бързо на тази възраст.
Всъщност, той почти не расте.
Какво искаш да кажеш?
Ами просто...
Не знам как да се отнасям с него.
Не е като другите деца.
Различен е.
Не говори така.
Той е нормално дете.
просто са му се случили неща, които не трябва да се случват на едно дете.
Може би ще му намерим семейство, което ще го вземе.
Вече си направил толкова за него. Ако не беше ти, той щеше да е мъртъв.
Няколко дни по-късно след като напуснахме Полша,
археологичния парцел, където работих,
беше разрушен от нацистите.
Изгориха всичко,
после разстреляха 5 мои колеги в гората.
Останалите бяха изпратени в лагер.
Ако не беше Якоб, аз щях също да съм мъртъв.
Двамата се спасихме взаимно.
Много си хубав.
Всички момичета ще искат да се омъжат за теб.
Разбираш какво ти казвам, нали?
Бързо се учиш.
Умен си.
Като гъба си.
Атос казвал ли ти е, че е бил женен?
А?
Тя се казваше Елени.
Бяха заедно само 5 години, преди тя да умре.
Никога не ми е казвал.
Хмм... хм.
Само ти казвам, Якоб...
така че да знаеш, че и той е преминал през много неща.
Той е много силен,
но понякога ти също трябва да се грижиш за него.
Хмм?
Разбираш ли?
ОСНОВА
Проклета война!
няма дори чаша прилично кафе.
Бетовен визмаше точно шест зърна кафе...
за всяка чаша.
Юфка, сирене...
или картофи и риба... но не от Дунава...
бяха любимите му храни.
И само изворна вода...
или бира.
Стига за това.
Ела тук, малка госпожице.
По дяволите!
Всичко е наред, Мисис Сереноу е.
Какво се е случило?
Извинявам се...
Мразя да моля. Но дъщеря ми...
знаеш, че е омъжена за евреин.
Ще са ти благодарни, ако могат да останат за през ноща.
Гестапо е накарало кмета...
да запише името на всеки евреин на острова.
Кмета е занесъл списъка на архиепископа, който казал:
Изгори го.
Извинявайте, не е много.
Моля, не се извинявайте.
Почти всички са избягали.
Еврейския квартал е празен.
Тази сутнин няколко евреи, които останаха...
бяха заобиколени от въоружени хора..
а после натоварени в камион и отведени.
Какво им се е случило?
Той разбира ли ни?
Може би не трябва...
Вече е чул толкова много.
Неудобно ми е да ви моля, но...
оставихме някои неща скрити в къщата ни.
За нас е опасно да се връщаме. Може би вие, евентуално...
Разбира се.. Ще го направя.
Благодаря ви.
Внимавайте.
Трябва да ходя в града.
Защо?
Ей, не се притеснявай.
Всичко ще е наред с мен.
Ние знаем, че много евреи са избягали и се крият някъде...
Немците знаят...
че много евреи са избягали и се крият.
и знаем, че много от вас са им помогнали да избягат...
и в този момент им помагат да се крият.
Те знаят, че много от вас са им помогнали...
или ги крият.
Всички да стоят на площада, докато ние претърсваме всяка къща...
всяки от вас е заподозрян, докато не разберем кой им е помагал.
Като заподозряни, домовете ви ще бъдат обискирани.
Това ве е прекалено.
Да не мислите, че ще стоя тук като престъпничка?
- Стой! Стой! - Не мога да се унижавам повече.
Стой! не мърдай!
- Спри! - Стреляй!
Ела тук.
Можеш ли да го прочетеш?
Това е на Йоан и Алегра.
Кажи, Якоб.
Говори ми!
Якоб!
Якоб! Якоб!
Стой, Якоб!
Стой! Спри се!
Чакай, Якоб!
Oх...
Ела тук.
Свърши се.
Покажи се.
Вече няма страшно.
Това е писмо, което получих преди няколко месеца.
Канят ме да преподавам в Канада.
Виждаш ли марката?
Планина...
Сняг...
Кога?
Щом получа виза.
Якоб.
Якоб!
Якоб...
Якоб, какво има?
Искаш да ме оставиш!
Глупчо!
Отиваме в Канада заедно!
Най-накрая си качил някой килограм.
Нека не са жадни умрелите.
а това е да са сити.
За твоите родители.
За Бела.
За всички, които нямат кой да ги помене.
И за Елени.
Откъде знаеш за Елени?
Кажи ми.
Якоб...
Може би това не означава нищо за тебе сега...
но трябва да се погрижиш да те погребат...
в земя, която ще те помни.
Копнея за загуба на памет.
Макар че се опитвах да не сънувам вече...
родителите си и Бела...
това усилие нищо не струваше...
защото моя мозък ме предава на минутата.
пресякох океана и живеех много години без тях...
но все още усещам нежните пръсти на Бела на гърба си...
ръката на баща ми на главата ми...
и изведнъж се стряскам...
и тръгвам да обикалям празните стаи.
Как са вашите?
Бен: Добре са.
- Ти как си? - И аз съм добре.
- Започвам университета другата година. - Знам, това е добре.
- Срещам се с едно момиче. - Наистина ли?
- Тя тук ли е? - Не.
O!
Как се казва?
- Наоми. - Аха.
Много хубаво име.
- Знаеш ли, какво означава? - Не, не знам.
На еврейски това означава "Гразиозна".
Не очаквах да те видя тук.
Все още ли мислиш,че аз...
исках да те променя?
Искам да кажа, така пише в книгата, и затова предположих, че е така.
Алекс, ако не беше ти...
Никога не бих написал книгата.
Никога не бих отишел до Гърция.
Не знам дали е истина.
Добре, аз...
Какво сега?
Ще преподавам тук няколко месеца в годината...
когато не съм на острова.
- Имаш ли си приятелка? - Ами, не.
- Ти? - Нещо подобно.
Музикант е.
Не ти ли е самотно?
Да. Същия стар Джейк.
Написал си много хубава книга.
Трябва да се гордееш.
От г-н Тейлор, новия ми колега.
Покана е... за парти.
Виж, колко сме вече популярни.
Съседите ни говорят еврейски.
Какво мислиш за това?
Електричество.
Течаща вода.
Като в хотел е.
Толкова очаквах да видя сняг...
но едва ли ще има.
Вие сте...
очаровани сте от студа.
Ами, след няколко зими тук това ще се промени, сигурен съм.
Извинете.
Надявам се, че прекарваш добре.
Съжалявам, че няма други деца.
Багодаря ви, много е хубаво.
Чакай... Имам нещо за теб.
Знам, че ти не...
Искам да кажа...
Ами, всеки трябва да може да бъде част от празника.
Нали?
Благодаря ви... Толкова сте добра.
О! Почти забравих.
Джейкъб...
защо не застанеш до него?
О. Хмм.
Ела.
Добре.
Усмивка.
О, благодаря, Якоб.
Прекалих с шампанското.
Ще се чувствам по-добре утре.
Ммм!
отлично.
Добре те научих.
Не си отворил подръка си.
Какво мислиш че е?
Хладилник?
Локомотив?
Жаба?
Отвори го.
Сложи си го.
А... изглеждаш добре.
Какво е това?
Боже.
Стой където си.
О... внимавай.
Сега какво?
Аз съм... извинявам се за безпокойството.
- Всичко наред лие? - Ах...
Тази ужасна буря.
Искате ли да влезете?
О, не, не, не. Благодаря... Ами..
Чудих се, дали... Имате излишни свещи?
Разбира се... вземете тази.
- Ще ви донеса и други. - Благодаря.
Съжалявам, че ви притесних.
Това е.. Ами...
моят съпруг... той...
Какво има?
Ох, той не може добре, хмм...
Ами не трябва да го оставям сам за дълго.
Аха.
Имате ли нужда от кибрит?
Горовиш еврейски?
Страх ли те е?
Просло е лек дъждец.
Поне газовия котлон работи.
Лимон или мляко?
Лимон.
Като всички новаци.
Трябва ли да им даваме чай?
Да.
Не
Нека да почакат.
Майка ми винаги казваше, домът е като човешкото тяло.
А кухнята...
кухнята е сърцето.
Така е, не мислиш ли?
Ще идваш пак на гости, нали?
Толкова е приятно да има млад човек наоколо.
И така, книгата която пишете.
"ДАВАНЕ НА ЛЪЖЛИВИ ПОКАЗАНИЯ".
Но това още не е книга.
Просто многобройни записки, идеи.
Не се знае, дали някога ще я довърша.
И това, ами, за това което е ставало по време на войната?
Тя е за злоупотребата с историята.
Започва в Бискупин в Полша...
Където срещнах Якоб.
Преди 10 години една река е пресъхнала там...
и хората започнали да намират атрефакти.
Но после се появиха нацистите и опожариха всичко.
И тъй като те са заитересуваната страна...
там не можеше да съществува възможна напреднала култура...
която не е създадена от тях.
И така, те уничтожиха доказателствата.
Правите важна работа.
Хората вече казваъ, че нещата през които съм преминал...
никога не са се случвали.
Можеш да помислиш, че те просто ще изчакат няколко години...
докато ние всички умрем.
Това което направихте...
за това момче...
е благословено нещо.
А знаете ли...
че Джоузеф беше кондуктор във Варшава...
- О. - преди войната ли?
Много добър кондуктро.
О, не чак толкова добър.
А също така беше много добър учител по пиано.
Родителите ми плащаха...
а децата се възмущаваха от мен.
Това добър учител ли е?
Не го слушайте.
- Благодаря. - Моята Сара...
тя беше певица.
и не от лошите.
А сега продавам манифактура на пазара.
Аз съм пеещата манифактурена лейди.
Нещата се променят.
Сестра ми свиреше на пиано.
Наистина ли?
Добра ли е била?
Още захар.
Ядеш толкова бавно...
като аристократ.
Аз също мисля за нея.
Мислиш, че е мъртва.
Не знам, Якоб.
Може би по-добре да се надяваме.
Чуй... когато сещатам, че нещо...
се надига вътре в мен, аз пиша.
Ти също имаш неща които трябва да изразиш.
И така...
също ще пишеш.
Да пиша какво?
Каквото трябва.
Има стара поговорка:
"Голямата тайна на дървото не е че то може да гори...
а че може да плува".
Разбираш ли?
Не.
Всичко има добра и лоша страна.
Можеш да избираш: да виждаш нещата които разрушават нещо...
или които спасяват.
"Има пръст, която завинаги остава в ръцете ти...
и дъжд, който никога не напуска костите ти".
"Нощем спомените блуждаят под кожата ти".
"Докато спиш, морето наводнява дома ти".
"Събуждаш се в едно блато...
което мирише на пръст"
"Нищо не помага да се озвободиш от това...
нито смъртта в съня ти, нито събуждането".
"Ето как един човек може да бъде погубен...
от дума, място...
снимка на планина от обувки".
"От любов, която млъква в такива моменти".
Якоб, красиво е.
Великолепно.
Oоо, по дяволите.
Виж ни само, а?
А?... Aх-ха.
Два стари ергена плачат в кафето си.
Още кафе?
Не, благодаря.
Добре.
В такъв случай ще свърша една моя работа.
Бен, късно е вече.
Родителите ти ще помислят, че сме те отвлекли.
Знам, че не спиш.
Хайде, Бен.
Хайде, време е за сън.
А, ето ви и вас.
Спи ли?
Хайде, време е за сън.
Не ме оставяй.
БенХайде, Бен.
Хайде, Бен. Бен, Бен.
Хайде.
Хайде, отивай.
Лека нощ.
Искам винаги да знаеш, Джейкъб.
Ако по някакъв начин те притеснява...
просто го изпращаш вкъщи, ок?
- Той може да стои повече отколкото трябва. - Няма никакви проблеми.
- Лека нощ. - Лека нощ.
Трябва да си починеш. Не е хубаво за теб...
да работиш нощ след нощ така.
Има стара гръцка поговорка.
"Запали своята свещ преди да те настигне нощта".
Имаш поговорки за всички случаи.
Да...
Имам.
Беше много красива церемония.
Толкова хора.
Да.
Знаеш, когато пристигнахте тук...
на колко беше... 11?
- Ммм-хмм. - Малко по-голям от Бен.
Ей, какво е това?
Ябълка.
Ябълката храна ли е?
Защо я остави?
Не искам другата половина.
Представяте ли си?
Вземи я.
Казах да я вземеш!
По време на войната...
всичко имаше цена, незавсисимо от това, колко малко е то.
Копче, молив, лъжица!
Да не говорим за неща, които можеха да те накарат ридаеш.
Чифт хубави обувки.
Топла вода, късче храна.
Не е ли така, Джейкъб?
И сега моя син изхвърля ябълката.
Йозеф.
Ако единственния ми син не разбира ицтинската цена на нещата...
Защо тогава въоще сме оцелели?
Съжалявам.
Защо не изсвириш нещо?
Знам, че съм ви писал преди...
Това писмо е във връзка с изчезнал човек.
Име Бела. Фамилия Бир...
Бискупин, Полша, 1942...
Възраст 15.
Търся всякаква информация...
касаеща нейно вероятно местонахожнение...
Моля, публикувайте това всеки петък в течение на една година.
Знам, че архива е непълен...
Знам, че вече съм ви писал.
Проверете списъка си, имайки предвид...
различните възможности за написването на името.
Име Бела, фамилия Бир.
Възраст 15.
Джейкъб...
Искам да ти кажа нещо.
Хело?
Джейк?
Бен е, как си?
О, здравей Бен. Добре съм.
- Спя още. - Мислихме за тебе.
Как вървят нещата в Хидра?
Добре, как е Наомми?
- Добре е. - А баща ти?
Как е той, откакто...
Добре е.
Добре, скоро ще го видя.
Ще се връщам за няколко седмици за лекции.
- Скоро ли? - Да.
Добре, дръж ме в течение.
- Джейкъб! - Здравей, Наоми.
Радвам се, да те чуя.
Кажи, че ще дойдеш за вечеря.
Да, разбира се, веднага щом се прибера.
Супер.
Най-накрая!
Как беше пътуването ти?
O, не си забравил зехтин за мене.
Как мога да забравя?
Здравей!
Добре дошел.
Слушай, тази жена от музея...
Тя е куратов, много е умна.
О, не!
Добре тогава.
Какво значи "Добре тогава"?
Поканете я някой път.
Уху...
Ами, всъщност, вече сме го направили.
Джейкъб... Михаела.
Наоми ни държи на дисертационната си диета с месеци.
Когато се занимаваше с руснаци...
ядяхме само зелева супа.
После беше Латинска Америка.
Емпанади, ориз, боб.
И сега е Швеция.
И всеки ден ядем солена риба.
Това не е вярно!
И какво толкова има в солената риба?
Знаеш ли, когато бях малка...
Бях завладяна от солта.
Възможно защото пътувахме твърде много...
и навсякъде чувах за сол.
Градът на солта.
Пътят на солта.
А в сахара имаше цели градове от сол.
Представях си кервани...
натоварени с дебели плочки от сол.
Говоря прекалено много.
И така, Наоми.
- Как върви твоя проект? - Добре.
Събирам песни и приспивни песни от целия свят.
Това е нещо като мания.
Има песни за всички случаи... за всеки човек.
И сега мога да асоциирам песен или балада с човек.
- Какво ще кажеш за Джейк... - Како ще кажеш за Мих...
Какво ще кажеш за Джейкъб?
- Какво ще кажеш за Михаела? - Джеикъб. Не!
Не, аз не...
Пробвай, опитай се...
Добре, за теб, аз бих казала "Moorsoldaten"...
Хмм...
"Войници от торфеното мочурище".
Торфеното мочурище.
Много си добра.
Знаеш ли тази песен?
О, да.
- Това е... добре, това е... - хех...
беше написана от пленници по време на войната.
Не са им позволявали да пеян други песни освен маршове...
докато са работили...
и те са написали нещо, което звучало като марш...
Обаче...
Ами, да, това е песен за надеждата.
Изпей я.
ох...
"Доколкото виждат очите ми...
пустош и блато навсякъде".
"Песните на птиците не носят утешение...
а дърветата стоят голи".
Много добре.
И така, все още живете в Гърция.
Назад и напред.
Пиша там, преподавам тук.
От колко време познавате Наоми?
Ами, ако трябва да съм честна, от скоро.
В музея съм от няколко месеца.
А вие откога се познавате?
Познавам Бен през целия му живот.
Откакто се е родил.
Родителите му живееха в съседния апартамент.
Бен се роди много по рано от срока.
И когато майка му тръгна да ражда...
Баща му в паника притича в нашия апартамент.
А Атос, моя кръстник, беше на конференция...
и аз извиках линейка...
и така, пристигнахме в болницата когато тя вече раждаше.
Когато го донесоха от родилното отделение...
Той тежеше по-малко от килограм и половина.
Толкова мъничек.
В това почти прозрачно телце.
Приличаше на дух.
А не на човек.
Не по-голям от дланта ми.
Свали си палтото.
Ще направя чай.
О, това е...
От майчината страна на семейството ми.
Тя е рускиня, той е испанец.
Невероятни аргументи, както можеш да си представиш.
И могат да продължат с часове.
Ккава издържливост.
Хмм.
Какво?
Лимон.
Защо? Искаш мляко ли?
Не.
Дори ужаса от миналото...
ти се опитваш да го пресъздадеш и да го преосмислиш.
Като баба ми.
Да, нещо подобно.
Не винаги е толкова забавно.
Взимаш някои моменти от живота...
и мозъка ти запълва празнините.
Години наред се опитвах да представя...
Маршрута на Бела от къщата ни.
Къде е починала?
На улицата? Във влака?
В бараките?
Опитваш се да възсъздадеш...
да визуализираш всеки възможен сценарий.
Мечтаех си, че възможно тя е избягала.
Не си мечтая за това от много време вече.
Също така си представях...
какво щеше да се случи, ако бях останал
да чакам вкъщи, вместо да избягам.
Може би тя се върна.
Има стихотворение на Ахматова.
"Ти закъсня, ужасно закъсня...
но колко се радвам да те виждам".
Джозеф?
Не трябва да казваме на равина...
в противен случай няма да ни позволят да го погребем в гробището.
Поне е изчакал, докато почине мама.
Все още не мога да повярвам, че го е направил...
след всичко чрез което е преминал.
Баща ти много е страдал. Бен.
Не е страдал.
Той беше непроницаем.
Мога ли да те питам нещо?
Не разбирам, как можеше да минеш през всичко през което си минал...
и да останеш толкова великодушен,
И да пишеш неща, които пишеш.
Мислих, че ако те разбера тебе...
Ще мога да разбера и баща си по-добре.
Но ми се струва сякаш сте от различни светове.
Не мисля така.
Баща ти наскоро ми каза...
че все още мечтае...
за своите майка и баща.
Най-малките неща.
Детайл от палотото на майка му, копчето...
обувките на баща му под дъжда.
И че когато се събужда сутрин...
толкова стар вече...
все още плаче.
Якоб...
искам да ти кажа нещо.
Голямата тайна на дървото не е че то може да гори...
а че може да плува.
Върви, Якоб.
След години опити да бъда по-близо към тях...
Сега се боя, че съм просто натрапник...
и притеснявам родителите си и Бела с това,
Обезпококоявайки и събуждайки ги в черните им легла.
Всички тези години мислих, че Бела ме моли...
преизпълнена със своята самота...
Но погрешно разбрах сигналите й.
Като другите призраци, тя шепнеше...
да не се присъединявъм към нея...
а когато бях прекалено близо...
тя ме избутваше обратно в моя свят.
Вау!
Ах!
Ммм.
Чесън.
И, хмм...
Босилек.
Хмм. Сладко.
Мед.
Мм, ох, кокосово мляко.
Сол.
Прочети го.
Сигурен ли си?
"Не бях свидетел на най-важните събития в живота си".
Най-важната ми история трябва да бъде разказана от един слепец...
отвъд стената, от подземието...
от ъгъла на малка къща на малък остров...
който се издава, като кост от кожата на морето.
Докато аз се криех в лъчезарната светлина на острова на Атон...
хиляди се задушаваха в тъмнина.
Докато се криех в разкошна стая...
хиляди бяха натъпкани в тесни дупки...
обори, конюшни.
Докато учих гръцки и английски...
геология и поезия...
Евреите пълниха ъглите и цепнатините на Европа.
Не знаех, че докато слушам истории за първоотривателите...
един евреин можеше да бъде купен за кварта бренди...
за захар, цигари.
В какво ни карат да вярваме нашите тела?
Че никога няма да намерим себе си, докато не поберем в себе си две души.
Сега не ме е страх, когато ме поглъща тъмнината.
Нощ след нощ ме събужда щастието.
В края на краищата има стая за всеки,когото някога обичах.
Когато Михаела ме доближава, потрепервам като стрелка на компас...
чувствайки за първи път бъдъщето си..
думите ми, живота ми вече не са разделени...
след десетки години криене под кожата ми.
"Има жена която може бавно да съблече душата ми...
и да накара тялото ми да вярва".
Ще закъснеем.
Идвам.
Желанието на сърцето ти: ако тя е момиче, ще е Белла, ако е момче - Бела.
"Всяка сутрин пиша своите думи за всеки от вас...
за Белла, и Атос, и Елена. и Алекс...
за Джоузеф и Сара, за...
Бен и Наоми, за Михаела.
Михаела.
Мога да опиша как изглежда китката й...
или как се спускат косите й по врата й.
Но повече от това, аз знам какво тя помни.
Знам спомените й.
Моля се, жена ми скоро да усети ново дихание в себе си.
Моля се и си притискам бузата към нейната и шепна истории.
Дете, което чаках, дете за което мечтаех...
ако те заченем. мисли за нас понякога...
за майка си и за мен, когато вали.
И един ден, когато вече си ни почти забравил...
Ще се моля да ни позволиш да се върнем.
И през отоврения прозорец, дори в центъра на града...
морския въздух от нашата сватба ще те намери.
Моля се един ден...
в стая осветена от нощния сняг...
изведнъж да разбереш колко е чудесно...
че родителите ти се обичат.
Моят син, моята дъщеря...
Белла.
Бела.
Ако те заченем...
знай, че веднъж аз се изгубих в гората.
Бях толкова изплашен...
кръвта блъскаше в гърдите ми...
и знаех, че всичките ми чувства скоро ще замръзнат.
Спасих се, без да мисля.
Произнесох две срички, толкова близки за мен...
и замених всичките си чувства с името ти.
Белла.
Сега виждам, че трява да дам онова, от което се нуждаех най-много".
превод на субтитри: Mariko marikoam@abv.bg