Ovaj događaj sa nama se zbio u običnoj vojnoj jedinici.
Ponavljali su nam napisane istine o dužnosti, časti, smelosti i hrabrosti.
Govorili su o našoj slabosti, kukavičluku, gluposti, a nama je bilo jednostavno dosadno.
Sve nam je to prolazilo pored ušiju.
Od ustajanja do povečerja, slušali smo o armiji, otadžbini, ratu,
ali mi smo čuli samo reči koje su se kovitlale u našim glavama poput magle.
Posle nekog vremena, magla nestane.
Ko je tada mogao da pomisli šta će se dogoditi tokom uobičajene obuke.
Stop!
Odeljenje, svi ovamo. Trkom!
- Rjumin! - Ja. - Svi, znači svi. Dolazi ovamo!
Odeljenje, ravnajs'! Mirno!
Voljno!
Dakle tako, drugovi vojnici... Nije dobro.
- Silantjev! - Ja.
- Izgleda da uzalud gubiš vreme? - Tako su me učili.
- Ko te je učio, Silantjev? - Vi. - Ne, ja nisam. Objašnjavam ti petstoti put.
Stopala treba da se šire od pete ka prstima za širinu pete!
- Valejev! - Ja. - Čestitam, Valejev, poginuo si.
Nagazio si na minu, Valejev, kod bunkera.
Ko postavlja mine uz bunker?
Valejev, ja sam postavio. Možda sam ja...
Prestani da se smeješ!
Druže pručniče, dozvolite da pitam!
- Hajde, pitaj. - Šta će nama izviđanje?
- Mi nismo specnaz. - Kakvo pametno pitanje.
Neprijatelj dođe do tebe i pita: Vojniče Mironov, da niste Vi, slučajno, specnaz?
- Nisam, naravno. - Izvrsno! Evo ti bombona. Ne smej se!
Dakle tako, gospodo crvene beretke...
Situacija je ovakva:
Do logora imamo 6,5 kilometara,
a do ručka 45 minuta.
Postoji šansa da ne ostanete gladni.
- Silantjev! - Ja. - Komanduj! - Razumen.
MAGLA
Rjumin, kreći se!
- Diši kroz nos. - Šefe, ja ću malo da poginem!
- Tiho, tiho... - Šta je?
Momci, znam prečicu.
Kakvu prečicu, Mironov? Hoću da jedem. Kreći!
Tamo postoji put. Povešće nas neko kolima. Stići ćemo pre svih, i ješćemo kako valja.
- Dosta mi je onoga što ostane. - Za njim. - Hajde, hajde.
Stoj! Hajde, stani!
- Soj! - Zaustavi kamion.
- Mironov, kopile. Sa tobom je uvek tako. - Da. Kopile je, kopile...
Na grubosti i netaktičnosti odgovaramo mirno i suzdržano.
Jesam li vam rekao? Jesam li?
Napraviću jedan snimak za uspomenu. Osmeh!
- Dobro je ispalo. - Lepo je. - Blizu je, oko 300 metara. Vidite znak?
- Vidim. - Tamo, desno.
Izvinite. Oprostite.
- Mironov, ućuti. - Razumem.
Dobro, dobro... Ne nerviraj se.
- O čemu je film? - O ratu. - Vidim da je o ratu. - Zašto onda pitaš?
- Onako. - Bolje da su pustili fudbal.
Muh... Muha. Muhin!
- Daj mi telefon, da pozovem. - Ne.
- Čirko, to je besmisleno? Ne možeš da zoveš sve žene. - Neću sve.
- Samo one gde je moguć uspeh. - Još jednu reč, i letite napolje!
Čuješ? Ne želim napolje.
Šta pričaju? Treba da ima titl.
Šta će ti? Feršten, šta pričaju Nemci?
- U školi je trebalo da učiš Nemački, umesto da praviš gluposti. Feršten? - Feršten.
- Izvini, ali nisu svačije majke profesori Nemačkog. - Entšuldigen! - Molim?
- Kažem, mnogo mi se sviđa šmajser. - To je automat MP-40.
Neznalice ga zovu šmajser. Šmajser je mitraljez, ako baš hoćete da znate.
Tiho, tiho...
Kaća...
Valejev, zašto stalno gledaš tog čoveka?
- Da nisi... - Ne, nisam. - Nisi? - Nisam.
Kakva cura! Momci, pogledajte ovu devojku. Ovu strašnu, u sredini, vidite? Njegova je.
Slušaj, ona je samo... Evo, pogledajte!
- Polako! - Vrati mi sliku!
- Treba svima ispričati. Zbog njih su starci zakasnili na skup. - Zato ćete ih kazniti?
- Ovo je armija, a ne vrtić. - Zakasnili su 10 minuta.
- Za 10 minuta su naši borci zauzeli tvrđavu Amin. - Gde je to? - Južno od Taškenta.
Mirno!
Stigao je entuzijasta.
U stroj, trkom!
- Vojnik Rjumin. - Šta je, borče? Prespavao si otsustvo? - Kako prespavao?
- Svi su otišli na otsustvo dok ti tu spavaš. Gubi se napolje! - Razumem!
Ravnaj se! Mirno!
- Pogledajte pažljivo ko je od njih. Glavno, ne plašite se. - Ja se i ne plašim.
- Ovaj, mislim. - Mislite, ili je on?
- On je, sigurno. - Valejev, korak napred.
- I ova dvojica. - Mironov, Muhin, korak napred. - Razumem!
- Pretili su Vam oružjem? - Ne, rekli su da gone nekog.
- Čija je bila ideja da zaustavite autobus? - Druže potpukovniče, samo smo se našalili.
- Znaš li kako se to zove? To je terorizam. - Druže potpukovniče, mi... - Tišina!
Izgubili ste bilo kakav strah. Znate li ko je putovao autobusom?
Veterani, na susret posvećen Velikom otadžbinskom ratu.
- Izvinite, druže potpukovniče, mogi li ja da idem? - Da. Mi se Vama izvinjavamo.
- Koje odeljenje? - Drugo odeljenje.
- Koje? - Drugo. - Ti?
Drugo odeljenje, korak napred. Hodom, marš!
Šta mogu, sinovi? Ovo je prestup.
Dakle, ovako... Slušaj borbeni zadatak. Predstoji vam 12 kilometara usiljenog marša,
sa savlađivanjem vodene prepreke, a zatim sledi bojevo gađanje.
Imate sat i 15 minuta. Lično ću vas dočekati na strelištu.
- Šta je ovo? - To je metak.
Šali li se? Vidim i sam da je metak.
- Nije bojevi, u njemu nema baruta. - A šta ima? Heroin?
- Silantjev, zar ti nisam rekao da to skineš? - Oni očigledno ne mare za tvoja naređenja.
Druže pukovniče, otac mi ga je dao. Ratovao je sa njim.
Drži. I to više da ne vidim.
Kod nas, hvala Bogu, nije rat.
Odeljenje, ravnajs'! Ostav!
Ravnajs'! Mirno!
Na desno! Trkom, marš!
Rjumin!
- Rjumin, šta je bilo? - Teško je, druže poručniče.
- Lako ti je samo da kradeš autobuse? - Ništa nisam ukrao. - Ne znam.
- Mihnovec, daj amonijak. - Družće poručniče, odstupamo od plana!
- Već 15 minuta. - Silantjev, znam! - Hajde da presečemo! - Šta znači presečemo?
- Ako zakasnimo, onda će... - Rjumin! - Ja.
- Kako si? - Druže poručniče... - Šta, Rjumin? - U stomaku mi žmrćka voda.
- Poručniče, ja... - Sačekaj, Silantjev i ja nešto razgovaramo. Kuda preseći?
Ovuda. Štedimo dva kilometra.
- Druče poručniče, dozvolite da se obratim. - Hajde. - Ne bih savetovao da se tuda krati.
- Šta znači: Ne bih savetovao? - Ako krenemo tuda, ući ćemo u močvaru.
- Staze postoje, ali je mesto trulo. - Ne razmem reč trulo, Čirko?
Tamo nestaju krave, i mnogo štošta. Pre dve godine je jedna baba otišla i još je nema.
Dakle, ovako... Vojniče Čirko, ti nisi ni baba ni krava.
Ti si vojnik Ruske armije, Čirko! Momci, ustajte! Idemo kroz močvaru.
Zaudara na trulež.
- Čirko! - Ja. - Šta mrmljaš tamo? - Ništa, druže poručniče.
- Smrdi nešto. - Močvara, Čirko, zato smrdi.
- Ne mogu da dišem. - Onda ne diši, rođeni.
Odeljenje... stoj! Jedan, dva...
- Druže poručniče. - Da? - Kuda ćemo dalje? - Onuda.
- Ali tamo je magla. - Pa šta?
Momci, da skinemo opremu, pa pravac kući! Jer, tamo je magla, kaže Silantjev.
Napred!
Dovraga, smrdi na izmet.
Silantjev... Đavolska rabota! Stvarno je smrdljivo.
Smrdi... Rekao sam već, Proći ćemo i gotovo.
Da skratimo, da presečemo... Lepo smo skratili!
Dodatno gubimo vreme.
Ona baba...
- Gde je put? - Ne guraj se.
- Muhin, Rjumin! - Ja. - Zavaskij! - Ja.
- Sve je u redu. - Genadij Irinič.
Ne razumem... Silantjev! - Ja.
Vidiš?
Druže poručniče, možda ovde ima neke rude?
Ceo rudarski grad, Silantjev. Napred, vojnici!
Napred...
Dovraga, pazi malo!
- Hoćemo li uspeti? - Sve ide po planu.
Evo, sve je u redu.
Tako... Šta je sad ovo?
Gde je poligon?
- Jesi li video selo na karti? - Nisam. - A ono postoji. Čirko!
- Koje je ovo naselje? - Ne znam. Možda Vidanjino, ali ne verujem, uz reku...
- Blizu močvare ne treba da bude ništa. - Da niste pogrešili kartu?
Znaš ko je pogrešio, Mihnovec?
Pogrešili su roditelji Rjumina, kada su rešili da ga naprave
Ne smej se!
- Čudno. - Šta je čudno?
- Gde su ljudi? - Ovo je selo.
- Pa šta? - Sigurno su svi u polju. Arbajten. - Baš svi arbajten?
- Naravno, svi. Ko ne arbajten, taj ne jede. Feršten? - Feršten, majn libe.
Momci, pogledajte, zvučnik! Ništa lošiji od Panasonika.
- Stara škola. Da... - Old skul.
Otkuda ovo ovde?
- Gde su nestali svi psi? - Kakvi sad psi?
Seoski. Obično laju, bez prestanka, a ovde je tišina.
- Ima psećih kućica u svakom dvorištu, a pasa nema. - Idi i pitaj koje je ovo selo.
Muha, pođi sa mnom
Druže poručniče, tamo desno se nešto kreće.
Nemci.
- U kom smislu, Nemci? - Sigurno snimaju film. - Kakav film? - O Nemcima, Mironov.
- Šta je nejasno? Film o Nemcima. - Druže poručniče, dozvolite da pogledam.
Mamicu mu, znao sam, predosećao sam to!
Nisam želeo u vojsku, druže poručniče,
ali sada mi se čini da sam u pravo vreme na pravom mestu.
Druže poručniče, kada sam izbačen sa trećeg fakulteta... Ovo je sudbina.
A od sudbine ne možeš pobeći.
Druže poručniče, možda su im potrebni glumci? Možda su potrebni?
Dok me je mila mati ispraćala. Cela se familija okupila.
- Ne idi vojniče, ne idi Vanjka... - Mironov! - Ja. - Skloni se od mene.
Bežimo! Kreći!
Vuci ga, vuci!
Ovamo!
- Jesi li video? - Video sam, video... - Požuri! Kreći! - Radiostanica...
Brže!
- Uhvati ga. Čvršće! Drži ga. - Pažljivo. - Kako se ovo desilo?
- Spusti ga. Svi ovamo! - Pridrži ga. Pažljivo!
- Ovako? - Pažljivije.
- Jandeks, treba uspostaviti vezu. - Polako! - Javi svima da je oficir ranjen.
Neka pošalju helikopter, avion, bilo šta!
- Samo neka pošalju. - Mir! Okupite se svi u grupu.
Čuješ?
- Momci, ovo su Nemci. Pravi Nemci! - Dovraga, kakvi Nemci? - Nemci...
Druže poručniče, šta da radimo? Nemci!
Ovako... Slušajte! Ti i ti, idite brzo u ovom pravcu!
Slušaj me, slušaj! Dva kilometra odavde je asfaltni put. Zaustavite neka kola
i vratite se ovamo. Jesi li razumeo? Idi! - Ako neće da stanu? - Onda legni preko puta.
Idi sad!
- Čuj, vodniče, da nas nisu pomešali? Zašto pucaju bojevim mecima? - Otkud znam.
- Jesi li čuo da na Nemačkom razgovaraju? - Muha, ućuti, ni meni ništa nije jasno.
- Pucali su u nas. - Video sam. - Prokletnici.
- Čekaj! - Stani! - Pričekaj, lepotice, gde ćeš?
Molim te, sačekaj. Šta se to događa?
Gde je nestala?
Tiho...
Ne razumem. Šta je ovo? Šta se zbiva, Feršten?
Šta se ovde dešava?
Hajde! Šta ćemo sad? Feršten, golube, šta da radimo?
Šta ti radiš ovde? Ruski vojnik?
Ne. Učenik sam.
Učenik?
Da, učenik. Deseti razred.
Dobro govorim Nemački.
I ja, takođe.
- Koliko imaš godina? - Osamnaest.
- Uzmi kredu. - Šta?
Kredu. Za pisanje. Hajde!
Šta da pišem?
Diktat.
Da vidimo kakav si učenik?
Ako nema sadržaja, ništa nećeš postići znojem,
...ništa nećeš postići znojem,
Ako ti želja...
ne izvire iz duše.
...ne izvire iz duše.
Dobro... Bravo!
Bravo! Dobro...
Dođi.
Dobar momak! Bravo.
Krenimo.
Osvojili smo sve ovo...
Dobro je...
Berlin će biti jedinstvena svetska prestonica. Najveličanstvenija.
Ne možeš ni da zamisliš našu moć.
Hoćeš da gucneš? Uzmi.
Zdravo, drage kolege.
Dođi, momče.
Pij! Da popijemo još jednu.
Živeli!
Dobar momak.
Dobar!
Slušajte, slušajte ljudi...
- Slušajte ljudi, shvatio sam! - Šta si shvatio?
- Ovo selo je napravljeno specijalno za uništenje. - Šta? - Zar ste tako glupi?
Videli ste u bioskopu kako uništavaju cela sela? I napravljeno je radi bombardovanja.
Kakvo bombardovanje? Hteli su da nas pobiju.
Bf 109?
- Šta 109? - Meseršmit. - Nemački? - Ne, Pakistanski.
- Film. Kažem vam da je film. - Momci!
- Vodniče, sačekaj! - Hajde, mili, hajde!
- Vodniče, shvataš li šta se ovde dešava ili ne? - Ne viči. - Ko ovde viče? Ti vičeš.
- Ućuti, vojniče Muhin! - Ma goni se u...
Pogledaj, šefe! Ovaj je sasvim mlad. Mlađi i od mene.
PRAVDA TUCITE NEPRIJATELJA BEZ PRESTANKA!
Krenimo.
Feršten! Feršten, druže! Feršten, nemoj da umreš. Kako ti je, Feršten?
Napio se. Pseto, mene umalo nisu ubili, a ti si se nalokao. Gade!
Umalo da me ubiju, a ti piješ, pseto! Ustaj, gade!
Hodaj... Pijanice.
- Guten tag majn damen und heren. - Molim?
- Dobar dan dame i gospodo. - Ovaj je pijan!
Gde ste bili?
U ratu.
Čujte momci, da se nismo nadisali nekakvog gasa u onoj močvari? Šta, šta se to dešava?
Rat je, momci. Rat.
Šta? Kakav rat?
Veliki otadžbinski.
Momci!
Govorio sam da nije trebalo da ulazimo u močvaru.
Govorio sam, ne treba da idemo tamo.
Da nismo skraćivali put autobusom, sada bismo bili u kasarni.
Strašno!
Odlično! Pronašli ste konačno krivca?
Znači, ja sam vas nagovorio da skratite? Ja sam vas uvukao u vatru, je li tako?
A da nije bilo ovog kretena, odavno bi već bili na poligonu. Slabić obični!
- Pusti ga! - Stoka... A ti, šta ti hoćeš?
Kako si uopšte počeo da komanduješ? Ovde si se raskomandovao, je li?
Misliš da si zbog tih čvaraka na ramenu postao načelnik? Misliš da si načelnik, je li?
Misliš da ne znamo da ti je otac pukovnik, i da ne znamo zašto si dobio čin vodnika?
- Misliš da ne znamo? - Dosta! Prekinite! Šta to radite?
- Gade, ubiću te! - Kraj! Dosta! - Ubiću pseto! - Stani, prekini!
- Vodniče! - Da? - Šta dalje? Rekao si: U skladu sa okolnostima.
To znači, u skladu sa okolnostima.
Da...
Čudno. Nemci nisu pročešljali šumu.
Mislim da su se do 1942. godine, plašili da zalaze u šume.
Ne znam šta se dogodilo, ali zaglibili smo se do guše!
Moj mozak odbija da razume, na koji način je sada 1941. godina?
Kao u filmu, majku mu. Ni metaka, ni oružja. Ništa!
Kakva glupost! Zašto nam bojevu municiju daju samo na poligonu?
Običan komad gvožđa, samo nam pravi teret!
Bar da može da se jede.
Čudno! Bingo...
Momka zakopali, posedeli, zamezili...
- Treba da razmotrimo gde smo, šta da radimo i gde su uopšte naši. - Koji naši, Rusi?
Šta ćemo im reći?
Zdravo drugovi, mi smo vaši praunuci. Tada sa nama niko neće ni da razgovara.
U boljem slučaju, štrafbat. U gorem, pobiće nas na licu mesta.
- Jandeks, kako stoje stvari u 1942. sa našim kalibrom? - 5,45? Ne postoji.
Do 1974. ga neće ni biti.
Za vreme rata se sve vrtelo oko 7,62.
- Vrtelo... - Onda ćemo se probijati prema liniji fronta.
- Kako? - Svi zajedno, po karti.
Ja neću da idem.
- Ići ćeš. - Ne, neću. - Onda ćemo te nositi.
Rendžer prokleti...
Znate li vi još nešto, izuzev da farbate ivičnjake?
- Dimon, je li tačno da ti otac radi u fabrici oružja u Iževsku? - Da, zašto?
- Onako. On ti je pričao sve ono o oružju? - Moj otac voli ribolov.
- Oružje mu je zadnja rupa na svirali. - Zbog čega onda to tebe zanima? - Hobi.
Slušaj...
- Vodniče, je li tačno to da u ovom idiotskom ratu nema municije za Kalašnikov? - Nema.
- Veeglih! - Šta? - Sramota, kažem.
Rjumin, dođi ovamo.
Sedi.
Zašto ćutiš, Rjumin?
Starešina je umro. Uskoro će nas sve pobiti.
Zašto će nas pobiti?
- Rjumin! - Ja. - Glup si. Cela stvar je u magli.
Magle ima ili noću ili ujutru.
Uskoro će veče. Da krenemo, Rjumin.
Hajde, idemo.
A naši?
- Rjumin! - Ja.
Ti si mi se sam žalio.
U pušionici. Kako ti je svega dosta.
Kako su ti došla do guše ova goveda, kako želiš da pobegneš odavde.
Sve si to zaboravio?
Naši...
Ostaj zdravo.
- Ti si umetnik. Razmišljaj o nečem drugom. Koji ti je omiljeni film? - Ima ih mnogo.
Francuske volim, i Italijanske. Jesi li gledao Duboko grlo?
Opet počinješ? Od gladi mi se već priviđaju žene.
Trebalo je da ćutim.
Ti ostani ovde, a ja idem u izviđanje.
Ne. Prvo hrana, onda izviđanje.
- Deda, šta to radiš? Naši smo! Vojnici! - Naši, naši! Zar ne vidiš?
- Ko ste vi? - Naši smo, dedice, smiri se!
Rjumin?
- Momci, tamo je... - Šta je tamo? Gde je Mihnovec?
- Pitam gde je Mihnovec? - Otišao je. - Gtde je otišao, šta pričaš? - U maglu.
- Kakvu maglu? - Cela stvar je u magli. Magle ima uveče i ujutru. A sada je veče.
I otišao je. Nestao.
Znači, ispada da je on...
Momci, izvolite na jelo.
Momci, ko ste vi, zapravo?
Kako ko? Rusi smo.
Vidim da ste Rusi. Samo, Rusa sada ima različitih.
- Šta znači, različitih? - Znači upravo to.
- Vidiš, deda, mi smo na specijalnom zadatku. - Kakvom specijalnom zadatku?
- Izvini, ali to ne mogu da ti kažem. Shvataš i sam. - Shvatam.
Čirko!
- Deda, reci nam kuda se Nemci uglavnom muvaju? - Šta?
Gde se baziraju. Feršten?
Dedice, mi smo od nedavno u vašem kraju. Opiši nam kakva je situacija.
Nema šta da se opisuje. Meteljsk je pun Nemaca.
- Je li Meteljsk daleko? - Ima nekih 20 kilometara.
- Veliki grad? - Oko 15 hiljada.
- Bar je do rata toliko bilo. - Pa to je megalopolis.
Meteljsk je železnički čvor. Vozovi stalno idu tamo-ovamo.
- I u Kupalju ima Nemaca, i u Lipki. - Mnogo? - Ko zna?
Nisam ih brojao, ali mislim četa ili dve.
- Čuj šefe, nismo osigurali dvorište. - U kom smislu?
- Bez smisla. Niko ne stražari. - Onda idi i stražari. - Razumem!
Kaži nam, deda, dolaze li Nemci ovamo?
Neki Nemački vojnici dolaze otprilike dva puta nedeljno.
- Zašto? - Jasno je zašto, za votku. - Zašto pojiš Nemce, a svoje ne nudiš?
Dosta!
Reci mi još, molim te, kada treba da dođu sledeći put?
- Kuda ciljaš? Hoćeš da pobiješ Nemce? - A odakle da uzmemo oružje?
- A odakle nam municija? Imamo niht. - Zašto niht? Imamo jedan.
Pa, kako ti se sviđa?
Ukusno je.
- Kako si rekao da se zove? - Žvaka.
Žvaka... Smešno je.
- Čekaj! Šta si to uradila? - Pojela sam je.
- Zašto? Ona služi za drugo. - Za šta? - Za balns Ph vrednosti.
- Hajdemo u kuću. - Hajdemo.
- Stižu! - Ko stiže? - Nemci! Dođite brzo! - Za mnom!
- Sakrijte tanjire! - Brže!
- Zašto nisi rekao da će doći danas? - Nisu mi ostavili raspored. - Brže!
- Tiho, tiho... - Idu... Sagni se!
Tiho... Ovamo!
Penji se.
Da li su kod kuće?
- Uđimo! - Ima li koga?
Krenite!
Mnogo si lepa, devojčice!
Izađi napolje.
Požuri.
- Dođi... Dođi. - Idem.
Dođi.
Šta je?
Dođi.
Dođi ovamo. Hladno je.
Veoma je hladno. Dođi.
Gde si se krila?
Šest, pet...
Mihael, šta se dešava?
- Četiri, tri... - Jandeks, šta brojiš? - Ćuti!
Hajde!
Jedan... Ostao mu je jedan metak.
Šta da radimo?
Gde ćeš? Šta to radiš?
Ovaj rat nije potreban ni Vama ni meni.
Uopšte nikome. U ovom ratu je poginuo moj stric.
- Još ne shvataš? - Šta?
Shvatićeš.
Možda još ne shvataš, ali shvatićeš...
- Mihael! - Tiho, mamicu ti!
Mihael!
Mironov...
Mihael!
Šta to radiš, svinjo!
Ne mogu. Izvinite, jednostavno ne mogu.
Daj ovamo.
Neka ide dođavola. Žao mi je da trošim metak.
Njega zapravo i nema, i ovaj rat je odavno završen.
- Zarobljenici se ne streljaju? - Ne, zovu ih u goste. - Mi smo ovde gosti.
- Ovo uopšte nije naš rat. - A u kom je ratu ubijen Mironov? A zemlja, čija je?
Mog su dedu vezali za motocikl i vukli ga dva kilometra. U zimu 1943.
Dosta. Daj!
Pištolj je nekako čudan. Ne znam... Sačekajte.
Dosta priče, sedi! Muha, čuvaćeš zarobljenika. Uzmi.
Ispada da ubiti nije tako prosto.
Naravno. Mada, kažu da čovek može da se navikne.
Ne znam.
Otac mi je pričao da ne može.
Pokaži momcima kako se koristi oružje. Slušaj Baršov!
Automat, preciznije automatski pištolj MP-38.
Nije važno, šmajser... Okvir se postavlja ovako.
Kočnica je ovde.
Karakteristike: Nema preklopnik za jedinačnu i rafalnu paljbu.
Pri gađanju, odstupa na gore i udesno. Trzaj je jak, poražavajuća sila slaba.
- Ukratko đubre, a ne automat. - Daj da ga pogledam.
Rasprskavajuće-razorna ofanzivna ručna bomba M-39.
- Liči na jaje. - Uglavnom su je tako i zvali.
Razlikuje se od uobičajenih.
Odvijemo zaštitnu kapicu.
Povučemo kanap i bacimo. U roku od 4 do 5 sekundi.
- Rasprsnuta parčad leti 10 do 15 metara. - Vodniče, sada kada imamo čime da pucamo
i šta da bacamo, možemo da pobacamo Kalašnjikove?
Muhin, jesi li ti prvi dan u vojsci? Dužiš se tim oružjem. U skladište ulazi
onoliko oružja, koliko je iz njega i izašlo! - Momci, da se snabdemo hranom
dok je selo još blizu? - Logično. Ko će da ide? - Ja ću.
Zašto se smejete? Dedu smo raskulačili, a sa Nastjom ću se već nekako dogovoriti.
- Vodniče, idem? - Hajde.
- Vi ste zvali agitbrigadu? - Anton!
- Pomozite mi. - Mirno, sedite! Sedi mirno, rekao sam!
Skloni ruke! Gde se pomeraš?
To su Magda i Marta, naše devojčice.
Deca...
A to je Magdalena, moja supruga.
Ja se zovem Mihael.
- Odlučili smo da sva imena počinju slovom M. - Ne razumem. - Porodica...
- Porodica sam razumeo! - Ja nisam vojnik. Nisi ni ti, zar ne? Ja sam farmer, seljak.
- Čovek sam. - Ne razumem. - Rat, to je Hitler. Ja nisam Hitler.
Nisam vojnik. Nisam ni Nemac.
Majka mi je iz Austrije. Nisam vojnik.
Mirno, sedite mirno! Oslobodiću Vam ruke.
Samo sedite mirno. Razumete?
Gde je Fric? Ustaj!
Gde je Fric? Muha, ustaj rekao sam!
Gde je Fric?
Sigurno se nešto dogodilo.
Oprezno!
Pretresimo kuću.
Platićete za sve.
Da vidimo ovamo.
Oprezno!
- Izlazite napolje! Pronaći ćemo vas, svakako. - Šta je ovo? Deda, gde si?
Uhvatili smo ti unuku. Sada je red na tebe.
Pažljivo!
Nastja.
Nastja...
Nastenjka!
Nastja!
- Anton! - Trkom!
- Devojčice, sve će biti u redu. - Anton!
Dođi... Anton!
- Pričaj! - Nemci su zapalili selo.
Dalje ništa nisam video jer sam pobegao.
- Jeste li našli starca? - Da, u senu. Tamo se krio.
Psi!
- Stani! Gde ćeš, Rjumin! - Stoj!
Deda, nemoj da umreš! Čuješ li, deda!
Ja mogu, ja sam star.
Jedno samo žalim... Ne znam kada će se rat završiti.
- U proleće će se završiti. - Mnogo žuriš, sinko.
- Do proleća nećemo isterati Nemce. - U proleće 1945. To znam sigurno.
Tu pobedu nikada nećemo zaboraviti, deda. Razumeš li?
Za nas će 9. maj biti najveći praznik. Važniji od Nove godine.
Veterani će svake godine ići glavnom ulicom, a svi će im poklanjati cveće i zahvaljivati.
Svake će godine biti minut ćutanja. I posle 10, 20, 70 godina. Uvek! Shvataš li, deda?
I filmovi će se snimati. Jer da nije bilo vas...
Nas sada uopšte ne bi bilo.
Hajde!
Dakle, sada smo šestorica.
A gde je Muha?
Nema više Muhe.
Ni Frica nema.
Dakle, ovako... Njih je šestorica, i mi smo šestorica.
Život nam sada zavisi samo od toga, koliko tačno izvršavamo svoje zadatke.
A zadatke će svako imati.
Da, ali oni imaju šest automata kao minimum. Verovatno i dovoljno municije i bombi.
A mi samo pištolj, automat... Na izdisaju.
I dve bombe.
Mislim da je najbolja varijanta da se podelimo na grupe. To ćemo i da uradimo.
Valejev i Čirko, deo benzina sipajte u flaše. Fan, razumeš se u baklje i umeš da ih bacaš.
- Jandeks i Feršten... - Daj bombe.
...Razdelite borbene poklone i razdvojte se. Jedan da se sakrije blizu puta.
Drugi trkom do Rjumina!
Anton, ti ćeš da ih namamiš.
- Koristi kao oružje svo što ti padne šaka. - Dedina sekira je izvrsna.
Kada ostaviš Valejeva, otkači prikolicu i vozi bez nje. Tako ćeš biti brži.
Fan, ti si sledeći.
Reč je o sekundama. Saberimo se!
Moramo da razmišljamo dva poteza unapred. Sada je najvažnije da se međusobno pomažemo.
I da se držimo svi zajedno.
Ne spavaj, Rjumin!
Srećno, momci! Srećno!
- Komunalna služba! Treba li vam prikolica? - Ruski partizan! Hvatajte ga! Pucaj!
Ne tamo!
Vuci!
Zategni!
Ubiću ga!
Kasnije ćeš sve shvatiti.
Rat...
Rat... Čast.
Naši... Ko su naši? Ko? Gde su? Ko su?
Tvoja kuća, tvoj deda... Rat.
Rat...
Čiji neprijatelj? Otadžbina... Izdajnik...
Rjumin, kakvi naši? Šta to govoriš?
Izaći ću iz ove proklete magle.
Nisu naši. Nemci! Naši, vaši...
Počelo je na terenu...
Momci, ja nisam... Ja sam...
Odlazim. Idem kući... Momci!
Momci!
Valejev, bombe!
- I ko smo mi sada? Istureni odred Crvene armije? - Radničko-seljačke!
- Čujte, koji je danas datum? - Dvadeseti.
Tako... Vjazmu još nisu zauzeli.
Smolensk je već u Nemačkim rukama. Velikie Luki, takođe.
Pogledaj.
- Evo ga i dedino imanje. - Bilo je.
Pa, momci, za pola sata krećemo.
- Gde? - Prema liniji fronta.
Hende hoh!
- Hende hoh, rekao sam! - Kakav, dovraga, hende hoh?
Da niste naši?
- Sačekajte ovde. Doći ću kasnije po vas. - A ako ne sačekamo?
Ako ne sačekate, nagazićete na mine.
- I ko su? - Ne znam. Navodno naši, druže komandire. - Zašto, navodno?
Govore naški, ali uniforme su im nekako čudne i automati su Nemački.
- I neki čudni. Nisam ranije viđao takve. - I gde su ti čudni automati? - Kod njih.
- Zašto im niste oduzeli oružje? - Ne daju. - Šta znači, ne daju?
Mi kažemo da ćemo da pucamo, a oni kažu: I mi ćemo! I psuju više od nas.
- Koliko ih je? - Petorica.
Vojnici! U... materinu.
- Ko ste vi? - Naši. - Ko je starešina? - Ja sam.
Šta znači: Ja sam? Čin, prezime?
- Poručnik Korzun. - Pručnik čega?
Radničko-seljačke Crvene armije.
- I šta radite ovde, poručniče Korzun? - Izvršavamo specijalni zadatak. - Kakav?
- Specijalni zadatak Štaba fronta. - Kog fronta? - Izvinite, a ko ste Vi? - Ja?
Ja sam drugi sekretar Rejonskog komiteta partije i komandir ovog partizanskog odreda.
- A kako se zove vaš partizanski odred? - Nemamo ime, nije bilo vremena. Rat je.
- A zar smo mi u diskoteci? - Molim? - Vojniče Zavodski! - Ja.
- Zatvori usta. - Razumem. - Pa, poručniče, povedi svoje vojnike da se odmore.
- Čudno prihvataju goste. - Svečani doček tek predstoji.
- Hoće li nas ispitivati? - Tebe će, Rjumin, i mučiti.
Pogledaj, ima i žena.
- Daj mi upaljač. - Nemam. Uzmi sa vatre.
Sedamnaest godina... Treba da čuvamo Kaću od takvih junaka.
Tačno. Brzo će im pasti u oči.
- Kako je bilo? Jeste li doneli drva? - Doneli smo. Celu gomilu.
Ubaci još jednu cepanicu. Mi ćemo ih nadgledati.
Kakvo je to vaše čudo, braćo?
AK-74...
- Je li pouzdano? - Do sada je služilo dobro.
I mehanizam mu poznaješ?
Pa da, razume se.
I gde proizvode ta čuda?
- Mislim, odakle su? - Iz Moskve.
Stvarno?
- Dobro će mi doći malo votke. - Bio si na osmatračnici? - Da. Ceo dan.
A ti si rekao da će da nas muče. Normalni momci.
- Da nisi fudbaler, možda? - Da, CDKA. Čuo si za taj klub?
- Nije moguće. Lažeš? - Ja? Od 1936. godine. U rezervi.
- Znači, video si Fedotova? - Grišku? Kao što gledam tebe.
- Stvarno? - Da. - Navijam za tvoj CDKA.
Fedotov je tamo najbolji. Živeli!
- Daj da povučem, pešadinac. - Zavij sam, pa vuci.
Ne budi tvrdoglav. Čaj nisi uzeo.
Uzmi, fudbaler!
- Pada li ti nešto u oči? - Šta tačno?
Momci su nekako vrlo brzo od sumnjičavih postali krajnje ljubazni.
I ja sam to primetio, ali sada je najvažnije jedno...
Držati oči i uši otvorenim.
- Zašto si je toliko napunio. - Žao ti je, možda?
Korzun!
Poručniče!
- Poručniče! - Ah, da?
Naša Kaća je spremila poklon.
Hajde, Katarina, pokaži gostima nešto najnovije.
- Ona piše pesme. Ništa lošije od Majakovskog. - Ivane Nikolajeviču!
Kaća, ispuni mi molbu. Kaća!
- Da zamenimo Vasju na straži? - Zamenićemo ga, naravno.
- Hajde, hrabro! - Ne stidi se. Hajde, Kaća!
Za svaki pedalj zemlje,
Za svaki potok i stazu blatnjavu,
Umrećemo za Sovjetsku domovinu,
Umrećemo za druga Staljina.
I neka se fašistička njuška, toplom prijemu ne nada.
Svi ćemo ih dočekati gordo,
Jer mi smo partizani gordejevci.
Bravo, Kaća! Kako je to lepo rekla.
Naša Katarina. Partizanka!
Bravo! Pametnica.
Čujte, drugovi!
Eto vam ime za odred: Gordejevski!
Lepo ime. Šta znači?
Može se shvatiti kao Gardijski. Kako da se posle opravdamo pred načelstvom?
Dobro, onda ovako: Partizanski odred Gordi.
- Ukazuje na gordost, ne na gardu. - Šta kažete? Može.
Lepo je.
Dakle?
Da popijemo u to ime.
Tako treba! Sipaj! I treba da se obeleži.
Sedi.
Slušaj...
U peći maloj treperi plamen... Tako je, ovde.
Gledaj...
Tako, tako...
- Jesi li ti napisao tu pesmu? - Katarina!
I ne pomišljaj da joj daš reči.
Ako joj već nisi napisao? Kompozitore nesrećni!
Razumeo sam.
- Vodniče... Vodniče! - Šta je?
- Šta je? Hoćeš da popiješ? - Feršten!
Šta se dešava?
Hapšenje, a onda i streljanje. Ovde smo kao volovi. Kraj! Razumeš?
Gotovo. Kao volovi!
Polako, polako. Sačekaj! Pusti da razmislim.
A gde su ostali?
Počeo si da shvataš?
- Momci, šta mislite? Šta će da urade sa nama? - Ništa neće da urade.
- Ispitaće nas pa će nas pustiti. Valjda smo naši? - Piše li ti na čelu?
- Znaš li koliko je na početku rata bilo diverzanata? - Želim da se napijem.
Kao novajlija, išli smo u Nalčik. Pred fanovima su mi se odsekle noge.
- Potukli ste se? - Ne, zašto? Igrali smo fudbal. A posle smo se, naravno, potukli.
- Serjoža, kakvo je zadovoljstvo u tome? - U fudbalu? - Ne. U tome da budeš fan?
Putujete po zemlji vozovima, kao neki beskućnici. Neprestano se tučete.
- Imate problema sa milicijom. - Pa? - Šta, pa? U čemu je zadovoljstvo?
- Kako u čemu? U adrenalinu. - Jasno. - Šta ti je jasno?
Ništa. Samo, imamo različite predstave o zadovoljstvu. Meni je ribolov uzbudljiviji.
Čuj, tvoj ribolov je glupost. Gde je tu adrenalin?
- Jesi li izvlačio nekada šarana osmokilaša? - A jesi li ti bio u masovnoj tuči, ribaru?
- Šta će mi? - A šta će meni tvoj šaran? Kupiću ga u prodavnici.
Udari onda glavom u zid, to je isto. Ili primi injekciju adrenalina u zadnjicu.
Čuj, šarana svog nabij u zadnjicu! Od šest kilograma.
Momci, zar vam je malo adrenalina?
Skoro!
Srešćemo se kod reke. Kreni!
- Vrata! Ne otvaraj vrata. - Vasja!
Hajde, Feršten, skači dole!
Zakloni glavu!
- Znači, naši ste. - Nisi verovao? Sada nam treba magija da se izvučemo.
Povlačenje!
Oprezno! Oprezno!
Ovamo! Za mnom!
Ruski partizani?
Šta čekate?
Ja sam vojnik.
Kaća... Kaćenka, čuješ li me? Kaća!
Smiri se, smiri. Završeno je, Kaća!
Smiri se...
Polako, smiri se. Sve je u redu.
Sve će biti u redu.
Odveli su ih.
- Smiri se. - Odveli su ih...
Vodniče!
Naši su zarobljeni.
Kaća, je li logor u Meteljsku?
Pse držati vezane, u protivnom streljanje.
- Feršten, šta to pišeš? Idemo! - Ništa. Želim da predam poruku.
Partizani...
Svinje!
- Guten abend, devojke. - Dobro veče. Gde putujete?
- U logor. - U Meteljsk? - Nema više Meteljska. Sravnjen je sa zemljom.
- Ostali su samo elektrana i stanica. - Zašto u logor? - Pukovnik nešto slavi.
- Svakome oficiru po žena. - Videće on ženu... - Dosta! Kasnije.
Izlazite.
- Ne govorim Ruski. - Nije važno.
Govorićemo Nemački.
Zanima nas kakva je situacija u gradu?
Pitaj ga gde se nalazi logor.
Gde je smeštena komanda, brojni sastav i naoružanje.
Pukovnikov štab je smešten u zgradi elektične centrale. Postoji i baraka sa oficirima.
- Dvorište je ograđeno bodljikavom žicom. - Neka ga nacrta.
Nacrtaj!
Plan je uopšteno sledeći: Ulazimo u logor prerušeni u Nemce i izvlačimo zarobljenike.
Bez vas ćemo znatno teže da dođemo do tamo. Možete da odvučete pažnju oficira.
Ali, ne mogu da vas nateram. Svaka neka odluči sama.
Stoj!
Dobro veče.
Hajde brže! Komanda će da se ljuti. I ovako kasnimo. Roba će da se ohladi.
- Devojke? - Da.
- Možeš da ostaviš jednu? - Ne mogu. Danas ih je malo.
- Ovo je sigurno centrala? - Da.
Eno ih, stoje. Čekaju.
- Pobrini se za momke. Srećno, vodniče! - Srećno!
Pažnja!
Ova pukovniku!
Tišina!
Budi se, vojniče! Za pukovnika lično.
Tamo, na kraju.
Hajl Hitler!
Pretpostavljam da će ovaj trofej da nam donese nekoliko krstova.
Slažem se.
Oho, imamo goste! U redu, vojniče.
Lepa devojka. Vrlo lepa.
Baš lepa.
Trofej mora neizostavno da se što pre udalji od fronta.
Razumem. Čamac već čeka.
Odlično! Sve je, dakle, spremno?
Vojniče, uzmi sanduk.
Nešto za piće? Izvoli.
Imaš mnogo lepa usta. Hajde, još jednom.
Izvoli bombon.
Ukusno, zar ne?
To je veoma važan sanduk.
Mora neprestano da bude pod nadzorom.
- Pažljivo. To je veoma važno. Razumeš? - Razumem!
Dođi! Za mnom.
Mogu li da dobijem cigaretu?
Ajn papiros, bite! Kažu da imate prekrasan duvan.
- Puši. - Mnogo danke!
Želeo sam da probam.
Sasvim druga stvar. Evropa!
Nije kao naša slama.
- Dobar? - Dobar. - Ići! - Ne razumem.
- Hajte... Hajte. - Da? - Hajte!
Hajte, lako je.
Ma, u redu je!
Samo mi jedno reci. Gde misliš da živiš?
U domovini?
Dobro!
Dobro...
Pacove!
Naredniče, dođi ovamo!
Ne čuješ ili ne razumeš?
Brže!
- Odlaziš? - Hoću još jedno parče.
Skloni ruku!
Naravno da si mi simpatičan.
- Sipaj i sebi. - Daj mi još jedno parče.
Uzmi hleb...
Momče, pažljivo sa sandukom.
Pažljivo!
Vojniče, stavi sanduk u čamac.
Srećan put, Hans! Ne zaboravi da nas pomeneš u izveštaju.
Valjda neće biti problema. Još ni jednom nisam leteo.
Priča se da posle ništa ne čuješ dva dana.
Reci to Fireru. Neka se nasmeje.
- Misliš da će sa ovim da me odvedu njemu? - Vojniče, slobodan si. - Razumem!
- Čudni su putevi Gospodnji. - Ja nisam Gospod. Običan Nemački đavo!
Brže, brže! Ovamo!
Pažljivo, svinje!
Imaš cigaretu?
Je li aerodrom daleko? Pošiljka je vredna, treba brzo da stigne.
Stići će do jutra.
- Nisi odavno bio kući? - Ne.
Tamo se mnogo toga promenilo. Šta sve nije izmišljeno!
Videćeš i sam. Ako se vratiš, naravno.
Nemoj da si nervozna, mila. Od toga se dobijaju bubuljice.
Dobre devojke dobijaju lepe poklone.
A loše devojke bivaju kažnjene.
Jesi li me razumela?
Ovo je moj poklon.
Pogledaj ovo čudo. Jesi li videla ovakve?
Probaj. Probaj!
Obuj ih, moja lepotice. Izvoli!
Devojke!
Za ljubav...
Prema domovini!
- Došao sam da vas spasem. - Ko je još živ? - Ostao je Feršten.
Feršten je tu!
- Gde je Feršten? - Izgubio se negde. Krenite za mnom! Hajde, hajde!
- Šta se to dešava? - Rat. Rat je, brate.
Možeš li da ideš?
Možeš li da hodaš, pitam? Treba da krenemo. Odmah!
Jurjev, otkači čamac! Brzo!
- I ti, takođe, hajde, hajde! - Gde li je Feršten?
- Kaća, brzo u čamac! Ovamo. Hajde. - Brže!
Feršten!
U maloj peći treperi plamen,
I gore tamo od smole suze.
- Od smole suze... - U zemunici svira harmonika.
- U zemunici... - Harmonika... O tvom osmehu i tvojim očima.
O tebi mi pahulje šapuću,
Na snežnim Moskovskim poljima.
Želeo bih da čuješ i ti,
Moju tugu, moj živi glas.
Mirnije! Veslaj mirnije, rasteraćeš svu ribu.
Razumem.
- Gospodine, dozvolite da se obratim. - Recite, vojniče.
Moj otac je bio ribolovac. Prijatno sam iznenađen što gospodin oficir voli ribolov.
- Vidi se da ste profesionalac u vezi toga. - Tako je, vojniče. Niste daleko od istine.
Dvanaesti skup ribolovaca na Rajni 1938. godine.
Prvo mesto.
Ako je avion još tu, biće dobro.
A ako nije, šta onda? Da veslam do Berlina?
Puška je kod Nemaca, to je sigurno. Ne možemo dalje dok je ne vratimo.
Nemci nisu glupi.
Kalašnjikov je bolji od svakog automata u Drugom svetskom ratu bar za dva stepenika.
Ako ga prekopiraju, a hoće...
Ako Kalašnjikov ostane kod njih, sve može da se promeni.
Eto vidite, i sami sve shvatate.
- Ovde su! - Lezi!
Lezite svi!
Kaća!
Kaća, daj ruku!
Ovamo!
Curo! Curice...
Curice moja! Kako si, Čajka?
Curice! Lepotice moja!
Kako si, lepotice?
Šta je? Ne prepoznaješ me?
Eh, Čajka, Čajka, lepa moja devojčice!
Čajka!
Čajka...
- Kaća! Gde je Kaća? - Gde je? - Kaća!
Mine.
Rjumin!
Odavno je trebalo da si mrtav.
Ti si teret.
Stoj! Šta to radite?
Ništa niste shvatili?
Izgubili smo sedmoricu momaka.
Ti! Želiš da pogineš?
Možda si se osetio herojem?
Svi se rađaju i umiru, ali samo mali broj shvata zašto živi.
A mi smo dobili šansu.
Ovde i sada, odjednom, možeš da shvatiš... kakavi si čovek.
Možda ste zaboravili da nas ovde uopšte i nema.
A mi ratujemo. A znate li zašto?
Da rata ne bude.
Nije važno koja je godina.
Naši drugovi su poginuli ovde za nas.
Za nas, da bi mi živeli.
I neću da dozvolim da umrete iz gluposti.
Dovešću vas do kraja.
Krenimo, pažljivo!
Više podiži noge.
Stoj! Valejev!
- Stoj, ne pomeraj se. - I ne želim.
Samo mirno. Stoj mirno.
Mirno stoj i ne mrdaj. Biće sve u redu. Razumeš?
Bio si u pravu.
- Trebalo je da ja poginem prvi. - Slušaj... - Niko neće poginutu. Samo stoj mirno.
- Imaš li majku? - Imam.
- Čime se bavi? - Majka mi je knjigovođa.
A šta ti je otac?
- On je tužilac. - Tužilac!
- A zašto te nije oslobodio vojske? - Idealista je.
- Pošten. - Pošten...
- Imaš li brata? - Nemam nikoga.
Jedinac sam. Bio.
Ti si, Rjumine, bio, jesi i bićeš.
Idemo. Oprezno!
- Šta je ovo? - Ne liči na nešto posebno.
Negde su krenuli.
Izgleda da je naša roba već stigla.
Konačno! Gde je to čudo Ruske tehnike?
- Utolio bih žeđ flašom Rajnskog. - Sada možete da se odmorite.
Avion će biti spreman za dva sata. Najviše za dva ipo.
Pretpostavljam da Vas zanima objekat koji je izazvao toliko pažnje.
Kada se prizemljite u našoj toploj, čistoj i mirnoj prestonici,
budite spremni za susrete sa civilnim dosadnjakovićima.
Sigurno se raduju jer misle da će Novu godinu čekati u Kremlju.
Sanduk je jedan, a stražara ima dosta.
- Šta ako nije taj? - Taj je, taj.
Zar je ovo šampionska liga?
Neznalice! Haotično kretanje molekula.
- Oni kao da se uopšte ne plaše? - A od koga da se plaše? Od tebe?
Ne znam. Ipak je rat.
Momci, po grubom proračunu, postoje otprilike tri stražara:
Jedan, do stražarnice.
Drugi... kod aviona.
I treći pored štaba.
Motor može da priguši pucnje.
Ako imamo sreće.
Vodniče, preuzmi na sebe trećeg, a ja ću privući pažnju ostalih ako krene naopako.
- To nije u redu. - Zašto nije? - Zato!
Čuj, zašto da se guramo tamo kao stado ovaca? Ako krene loše, napraviću gužvu i gotovo.
Ne budi glup, uradiću to.
Dobro, onda tako, ako bgude moralo.
Čim uzmemo Kalašnjikov, krećeš za nama. Jasno?
Jasno.
- Rjumine, jesi li spreman? - Spreman sam.
Za mnom.
Izgleda da muzike više neće biti.
Kurt! Šta radiš tamo?
Kurt, spavaš li?
Hajde, napred! Odličan udarac!
- Strašan gol! - Imaš pivo od mene!
Pobedili smo!
Momci!
Šta on to radi?
Odvlači im pažnju. Idemo.
Igrate fudbal?
Da odigramo jednu igru zajedno?
Ne razumete, zar ne? Ništa vi ne razumete.
Igramo li? Da se razonodimo malo? Važi?
Zašto me gledaš tako? Ubićeš me sada, je li tako?
Fudbal nije nikakav u Nemačkoj. Bajern donekle...
Ali nije ni on neki klub.
Pa vi, momci, imate i topove! U redu.
Oružje vam je odlično.
Ustaj! Ustaj!
Sedi tu! Okreni glavu. Okreni!
Idemo, Rjumin.
Oho-ho, vidi ti njih, koliko samo oružja! Samo, može li pravo u glavu, može li?
Da ne boli.
A dopada mi se i Ramštajn. Veoma dobra grupa, Ramštajn.
Dopada mi se. Hajde sada! Može?
Vodniče!
Hej, tamo kod motora!
Uhvatite ih!
Daj gas, Rjumin. Hajde, vozi!
Rjumine, zašto si stao?
- Druže vodniče... - Šta? Majku mu...
Slušaj, zajedno smo već sedam meseci u istoj četi, i sve Rjumin, Rjumin. A kako se zoveš?
- Pavel. - A ja sam Peća. Da se upoznamo.
- Druže vodniče, idite, ja ću da Vas pokrivam. - Rjumin, ne pričaj gluposti.
- Kako si? - Vodniče, ti si dobar momak, ali će nas obojicu ubiti i Kalašnjikov uzeti.
Zbog čega je onda Valejev poginuo? I Feršten, i Kaća?
Kome je potreban ovaj Kalašnjikov, razumeš? Oni nisu umirali zbog toga, razumeš li me?
Nisu umrli zbog toga!
- Rjumin... - Idi!
Rjumine, ne budi glup! - Odlazi!
Odlazi!
Vodniče, majku mu, idi!
Naravno da nisu zbog toga.
Zakasnili ste tačno 23 minuta.
Upozorio sam vas da je svaki minut jedan kilometar.
Šta je bilo? Niste uspeli da zaustavite autobus?
Sa puževima ste držali korak? A ti?
Kako to držiš oružje?
Treba da je spremno za borbu.
Jeste li zaboravili da imate bojevo gađanje pravom municijom?
Korzun, pogledaj ovu gomilu.
Jesu li to vojnici? Ovo je neka banditska grupa koja je došla ko zna odakle.
- A bude li trebalo sutra domovina da se brani? - Silantjev! - Ja.
Komanduj!
Drugo odeljenje, na parove razbrojs'!
- Prvi. - Drugi.
Razbrojavanje završeno.
Dok sam bio dete, na časovima istorije obično bih zaspao.
Bilo mi je dosadno i nezanimljivo.
Kada se govorilo o Velikom otadžbinskom ratu, nastavnik bi koristio brojeve, šeme,
i pokazivao karte sa nacrtanim strelicama.
Tek danas shvatam da su iza svega toga stajali istinski ljudi, momci i devojke,
često i mlađi od mene, koji su se borili za domovinu, ginuli za nju,
za nas današnje, za naše živote.
Svake godine, 9. maja, majka me je vodila na paradu.
Voleo sam da gledam kako ordenje blista na suncu. Majka bi mi kupila balon i zastavice.
Svi su se osmehivali. Majka je poklanjala cveće.
Jedino nisam mogao da shvatim zašto su za taj praznik govorili:
Sa suzama u očima.
Sada sam sve shvatio.
Domovina je jedna.
Jedna... u svim vremenima.
Voljno! Slobodni ste.
Srpski titl: tplc
INDEKS SVIH PREVEDENIH RUSKIH FILMOVA I LINKOVE PREVODA, MOŽETE NAĆI OVDE:
http://rapidserbia.com/viewtopic. php?f=38&t=22083&start=0