"По всій країні оголошено...
надзвичайний стан.
Дію статей, що впливають на...
свободу слова...
свободу пересування...
свободу зборів...
і приватну власність...
було призупинено".
"Мадрид, січень 1970."
Ворушися!
Заворушення меншості, що систематично здійснюються..
щоб порушити громадський порядок в Іспанії...
почастішали останніми місяцями...
і є очевидно...
частиною міжнародної змови.
Захист миру й прогресу в Іспанії...
і прав іспанців...
бажаний для всіх прошарків суспільства...
зобов'язує уряд вжити негайних заходів...
що покладуть край цим заворушенням.
Таким чином, використовуючи владу, надану нам законами...
особливо тими, що викладені...
в наступних статтях...
Дона Сентро, що сталося?
Повертайся до себе. Я гляну.
Сентро!
Ізабель не кричи. Усіх розбудиш.
Мені погано!
Усе всередині перевертається.
Не перебільшуй.
Господи!
- Що? - Нічого.
Ти не перебільшувала. Аж ніяк.
Вставай, дорогенька. У тебе от-от почнуться пологи. Треба одягатися.
Ізабеліта, та ти мене надурила.
То коли ти прийшла сюди жити, то була не сама.
Обережно.
Давай. Отак.
Чекай! Треба зачинити двері!
Повільно.
Пологи цієї ночі! Мала б мене попередити.
- Ну, звідки мені знати, Сентро? - Ну, якщо ти не...
Я не вмію рахувати.
Неуцтво - жахлива річ!
Стій! Стій!
Козел!
Ну ж бо. Прихилися отут.
Обережно.
Стій!
Сентро, заради Бога!
Зупинись!
Стій, хай тобі лихо!
От зараза!
Заспокойся.
Люба, заспокойся.
Ти божевільна чи що?
Я міг тебе вбити!
Ці каблуки мене вб'ють.
Не можна сідати. Я повертаюся в депо.
У моєї подруги пологи.
А що ви від мене хочете?
Я ж сказав, не заходьте.
Сідай, люба.
Не робіть цього. Будь ласка, вийдіть.
Ніхто тебе не змушує всиновлювати дитину!
Тільки довези нас до лікарні!
Але в мене закінчилася зміна. Не розумієте?
Сеньйоро, це не мій автобус.
Спокійно! Тримайся! Зведи ноги!
Дихай!
Чорт! 30000 водіїв у Мадриді, а це сталося зі мною.
Так, не плач!
Якби такі ідіотки, як ми, не народжували б...
люди б вимерли, або у світі були б самі старі.
Ось протру одеколоном, полегшає.
- Він падає. - Зведи ноги.
Я про янгола.
Ніби ось-ось стрибне.
Так немов бідолашний хоче вбитися.
Я обмочилася.
Та ні, люба. У тебе відійшли води.
Зупиніться, будь ласка!
У моєї подруги відійшли води!
Я припаркуюся тут, щоб ми не стояли на дорозі!
Поклади ноги сюди.
Отак. Тепер іншу.
Спокійно. Давай.
Не хвилюйся. Я з тобою.
Потерпи. Ну ж бо. Ось.
Тужся, тужся!
Продовжуй!
Добре!
Дуже добре! Продовжуй!
Добре!
Тужся, тужся, тужся!
Водію! Ідіть допоможіть!
Тужся!
Продовжуй!
Ось! Уже!
Хлопчик!
Справжній розбишака, еге?
Якраз те, що треба!
По-перше, треба перев'язати пуповину.
У вас є щось, щоб перев'язати пуповину?
Знаю. Шнурки. Давайте їх сюди.
Молодчина.
У нього все на місці?
Усе?
У дитини все на місці.
Другий шнурок.
А тепер треба перерізати пуповину.
У тебе є ножиці? Щось гостре?
Боже, у тебе нічого немає!
Знаю.
Я перегризу.
Це не боляче.
Дай у що загорнути дитину.
- Бідолашна. - Ось візьми.
Моя дитина!
Ось він! Твоя дитя!
Моє дитя! Який гарний!
Який гарний.
- А тепер куди їдемо? - В лікарню.
У неї немає сил повертатися додому зі мною.
Тримай його міцно. Ти дуже слабка.
Не впусти його.
Не можна засинати.
Обережно, ми рушаємо.
Не можна спати.
Подивися, який він гарний.
Знову почалися болі.
То плацента. Дай мені дитину.
Треба знову тужитися.
- Знову? - Знову.
Треба все виштовхати. Давай, люба. Тужся.
Поспіши! У жінки кровотеча!
Ми вже близько!
Трохи відпочинь.
Ти не міг чекати, так?
Ти дуже поспішав у Мадрид і ось ти тут.
Поговориш із ним?
Віктор.
Дивися, Вікторе. Мадрид.
ЖИВА ПЛОТЬ
У серці Мадрида...
кинувши виклик суворій погоді...
молода жінка народила...
у міському автобусі.
Новину про це незвичайне народження...
зустріли із захватом
Мер подарував дитині необхідний одяг та білизну...
і оголосив хлопчика почесним громадянином міста.
Директор міської транспортної компанії...
не хотів лишатися осторонь...
і в супроводі головного радника...
та дружин обох...
подарував матері та сину...
пожиттєві квитки...
які дають їм право безкоштовно користуватися...
проїздом в автобусі в будь-який час.
Із такими завидними перспективами...
можемо пророкувати нетерплячому молодому чоловікові...
"життя на колесах".
ЧЕРЕЗ 20 РОКІВ
♪ У Кото Донана убили
♪ Убили мого собаку
♪ Оленя між зеленого звіробою він переслідував
♪ В усій Андалузії
♪ Ніколи не знайти пса, як мій.
Собаки! Так вони про нас думають, так і є.
Собаки.
Подивися на ягнят, яких доводиться стерегти.
♪ Він був такий щасливий, коли повернувся
♪ Він був такий турботливий
♪ Пригнавши мені мою отару
♪ Він був ключником моєї ферми і охоронцем моїх отар
♪ Жоден вовк не міг наблизитися
♪ До ягнят на березі річки
♪ Він був найвідважнішим з відважних
Подивися на них.
Крадуть, задумують лихе...
зраджують і розбещують одне одного.
♪ Ніколи не буде собаки, як мій.
Ми охороняємо хвору отару..
Ось, випий, відсвяткуємо це.
Ні, дякую. Ти випив за нас обох.
Привіт, це я.
- Що ти робиш? - Поливаю квіти.
Ти зла?
Не зла, уся в синцях.
Пробач мені.
Вибач, що я так пішов. Ти простиш мені?
Санчо, я не хочу обговорювати це по телефону.
Ну, то поговоримо пізніше, добре?
Я повернуся як тільки зможу.
До зустрічі, кохана.
Моя дружина мене зраджує.
Що?
Клара спить із кимось.
Та ну, Санчо. Не говори дурниць.
- Я не знаю що робити. - Спробуй менше пити.
Непитущі думають, що зав'язка все вирішить.
Я, правда, не думаю, що алкоголь тобі якось допомагає.
Якщо я не питиму, то вб'ю її.
Припини говорити дурниці!
Жінка не зрадить хіба що мертвою.
Звичайно, я міг би вбити його.
Але я не знаю, хто це.
Може, це один із них?
Тільки подумати: один із цих гівнюків трахає мою дружину...
поки я працюю.
Мені від самої думки погано.
Прекрасно!
Ні, батька немає вдома. Можеш зайти.
Навчитися чекати?
Та мені насрати, що співає Лу Рід!
Якщо тебе не буде тут через 15 хвилин...
я викличу Піратку.
Так, вона продає лайно, але це хоч щось.
Принеси мені шоколадок.
Щоб я не спускалася.
"ЛІКАРНІ: НЕВІДКЛАДНА ДОПОМОГА"
- Елена? - Так? Хто це?
- Віктор. - Який Віктор?
Я приходив минулої суботи.
Що за один?
Ми ще трахалися в туалеті, пам'ятаєш?
Я була під кайфом.
Ми домовилися, що зустрінемося сьогодні.
Я збиралася виходити.
Куди?
З подружкою. Зайди іншим разом.
Подружкою? Але ж ми домовлялися!
Кажу тобі, я забула!
Але я привіз тобі піцу. Ти казала, ти її любиш.
- Який ідіот! - Вона досі тепла.
Ну то їж її!
Я передумала. Не приходь до мене більше.
"РЕПЕТИЦІЯ ЗЛОЧИНУ"
Гей. Наступна зупинка Едуардо Дато.
Ми повністю об'їхали Мадрид.
Я знаю.
Ти не виходиш?
- Ні, я їду далі. - Куди?
Не знаю. Нікуди.
Нікуди? Це не готель. Ти ж маєш кудись їхати.
А я не їду. І що?
Усю ніч тут сидітимеш?
- Я зійду. - Коли?
Пізніше.
Чим швидше, тим краще.
Сука!
Значить, їй треба було іти? Брехуха!
Як давно він вийшов?
Скажи мені правду, бо я піду в інше місце.
Ось і він!
Якраз вчасно! Піднімайся!
Зачекай у вітальні.
Але ні до чого не торкайся.
Що ти тут робиш?
- Ти мене впустила. - Я?
Я думала, це не ти.
Ну, це я.
Ми домовилися про зустріч тиждень тому.
Та за кого ти себе маєш?
- Ти чекала дилера? - А тобі яке діло, гівнюк?
- Геть звідси! - Думай, що кажеш.
Я тобі не хамив.
Я піду тоді, коли ти мені все поясниш.
Чорт, ну не сприймай все так.
Я тільки хотів трохи поговорити з тобою.
Я зустрів тебе тиждень тому.
У нас був чудовий секс.
То був мій перший раз.
Знаєш, що це?
Це я уперше украв у піцерії.
Я зробив це, щоб бути з тобою.
Забирайся геть.
Ти не бачиш, я цілюся в тебе?
Геть звідси!
Тільки тому що ти колись заліз мені між ніг...
думаєш, можна проникати сюди і вимагати пояснень?
Як це називається, гівнюк?
Не ображай мене!
Хороший трах? Та ти його навіть всунути не встиг!
Тобі треба добряче повчитися!
Замовкни!
Тієї миті я був впевнений, що це я вбив жінку.
І запевняю тебе, що ця похмура думка...
принесла мені задоволення.
Жінка повідомила...
що чула постріл у будинку.
Номер 18, вулиця Едуардо Дато.
Та, що зателефонувала, живе на другому поверсі.
Це не далеко.
- Ніч К до H 50. - Уперед, Ніч K..
Ми почули повідомлення. Ми на мості Едуардо Дато.
Зараз перевіримо.
Дуже добре. Бо та, що дзвонила, не зовсім певна.
Коли закінчите, передзвоніть, відзвітуйтеся.
Зробимо. Все.
Ти досі тут?
Я не хотів лишати тебе тут без свідомості.
За кого ти мене маєш?
Боляче.
Голову мені подряпав.
Геть звідси, бо викличу поліцію.
О Боже, мені треба дозу!
Унизу хтось тебе хотів, я сказав, тебе немає.
Він перелякався. У нього для тебе була шоколадка.
Ти божевільна?
Хочеш, щоб я тебе іще раз вдарив?
Ось номер 18.
- Хто там? - Поліція. Нам дзвонили.
Так, це я.
Моя подруга каже, що я божевільна, але клянуся, я чула постріл.
- То по телевізору. - Та ні!
Ви можете впустити нас, сеньйоро?
Власниці будинку зараз немає.
- Ми тільки прибиральниці. - Просто відчиніть чортові двері!
Може, там озброєний психопат хоче згвалтувати твою сусідку!
- Гвалтівник? - Ти тільки про це й думаєш.
Ходімо.
Дай мені рацію.
Відстань!
Я піду першим. Ти мене прикриєш.
Але, Санчо, нам потрібна підмога. Це якась пацюча нора!
Ти хочеш чекати, поки ту дівчину згвалтують і вб'ють?
Звичайно, не хочу, але це не вихід.
Накласти в штани від страху теж не рішення.
Я боюся, бо я не випив двох пляшок віскі...
і ніхто не трахає мою жінку!
Що то було? Не кажи нічого про Клару!
Спокійно, Санчо! Чорт!
Ось двері.
А що тепер робити? Як ми зайдемо?
Дай мені рацію. Викличемо бригаду.
- Треба заходити. - Як ми це зробимо?
Постукаємо.
Не чіпай пістолета. Це мого батька.
Ось твій чортів пістолет.
Поліція! Відчиніть!
Відчиніть!
Не рухатися, бо стрілятиму!
Спокійно! Відпусти дівчину!
Що ви тут робите? Я нічого не зробив!
Скажи їм, що це помилка.
- Це твоя помилка, ідіот. - Санчо!
Я нічого не робив!
А рана у неї на обличчі?
Яка рана?
Вибач. Я тебе поранив? Це, мабуть, щойно сталося!
Відпусти її, бо відірву тобі яйця!
Санчо, не провокуй його!
Не провокуй мене!
Як тебе звати?
Віктор. Віктор Плаза.
Я розумію, все це можна пояснити.
Поклади пістолет.
Відпусти дівчину, потім все поясниш.
Домовилися?
Добре, тільки скажи йому, щоб не цілився в мої яйця.
Відпусти її, бо вони аж від стіни відскочать!
Припини! Віддай мені пістолет!
Що ти робиш?
Ти з глузду з'їхав.
Ти цілишся у старшого!
Я цілюся у п'яного психопата.
Віддай мені пістолет.
Вікторе, давай домовимося.
Мій колега віддасть мені пістолет.
А потім ти покладеш свій.
Відпусти до мене... Як вас звати?
Елена, приємно познайомитися. Домовилися?
- Так. Ну... - Гаразд.
Санчо, віддай мені свій чортів пістолет!
Відпусти мене!
Вікторе, спокійно, гаразд?
Ми домовилися. Тепер твоя черга.
Так, але що ви зі мною зробите?
Нічого. Поклади пістолет.
Поклади пістолет, будь ласка. Повільно.
Отак. Сеньйорита...
Поклади пістолет.
Кинь пістолет!
Санчо, кинь пістолет!
Санчо, будь ласка! Чорт!
Що ти робиш? Геть звідси!
Іди! Геть!
На Паралімпійських іграх у Барселоні '92-го року...
Іспанія здобула медаль завдяки команді баскетболістів-колясочників.
Іспанці побили команду Аргентини з рахунком 56:52.
М'яч іде до номера 5, Давід де Паз...
без сумніву, найкращий у грі.
Де Паз обходить захист аргентинців і - кидок.
На трибунах особливий глядач...
святкує цей вирішальний кидок.
Це Елена Бенедетті, його дружина.
Давід де Паз, колишній поліцейський, паралізований кулею...
під час виконання службових обов'язків...
сьогодні він чудово зіграв, у середньому...
♪ Я хочу, щоб ти страждав...
♪ як я страждаю.
♪ І я навчуся полювати,
♪ Щоб це сталося.
♪ Я хочу,
♪ Щоб ти почувався
♪ Таким же напотрібним,
♪ Як порожня склянка з-під віскі у чиїхось руках.
♪ І я хочу, щоб серце у твоїх грудях
♪ Відчувало, ніби належить комусь іншому,
♪ І щоб воно боліло.
♪ Я бажаю тобі смерті,
♪ Ким би ти не був.
♪ І я навчуся полювати,
♪ Щоб це сталося.
Дорогий сину, в мене рак.
Я не доживу, поки ти повернешся із тюрми.
Я залишаю тобі будинок, якщо його не знесуть до того...
і мої заощадження, якщо їх не з'їсть моя хвороба.
Я знаю, я не була хорошою матір'ю.
Що мала, тим ділилася з тобою...
але з вулиці я приносила тільки бідність.
Я посилаю фото і вирізку з газети...
Мамо, ти будеш рада дізнатися, що я не сиджу на наркотиках.
І не заразився СНІДом.
Я багато вчуся.
Я проводжу весь день, вивчаючи педагогіку...
роботу по металу, ремесла, і навіть теологію.
Таким чином, я скорочую свій термін покарання і вчуся.
В'язень із Болгарії вчить мене болгарської.
Я також читаю Біблію.
Зараз читаю "Книгу Буття".
Ти, мабуть, подумаєш, що я чокнутий, але щоб не збожеволіти...
я повинен чимось займати свій мозок - не думати.
ЧЕРЕЗ ЧОТИРИ РОКИ
Виродок!
Здрастуй, мамо.
Я вийшов два дні тому.
З тих пір я прибирав будинок.
Був такий безлад!
Сьогодні ходив у банк.
По мою спадщину. 150000 песет.
Дорогою назад я намагався підрахувати...
скільки разів тобі довелося віддатися...
щоб заощадити 150000 песет.
Щонайменше...
тисячу разів.
А тепер я маю ці гроші, навіть не трахавшись ні разу.
Це нечесно.
Як не подивися, нечесно!
- Співчуваю, Елено. - Дякую.
Сеньйоро, я друг Давіда.
Елено, мені шкода. Це велика втрата.
Мені дуже шкода.
Я співчуваю тобі.
Сеньйоро...
Я просто хотів сказати, що я співчуваю.
Хто це?
Я Ана.
Я працюю з Еленою в El Fontanar.
Сеньйоро, мої найглибші співчуття.
- Ще? - Ні, досить.
- Начальник? - Що?
Можна я візьму трохи квітів на могилу матері?
Беріть скільки хочете. Сеньйор Бенедетті не заперечуватиме.
- Дуже дякую. - Будь ласка.
Ми вже закінчили.
- Іще? - Трохи.
"El Fontanar Дитячий притулок"
"Будь сильною, Елено.
Ми любимо тебе. Ти нам потрібна. Від колег".
Це похорон сеньйора Бенедетті?
Ось його могила, але його сім'я вже поїхала.
Я блукала тут, як зомбі.
Все було нудно і швидко.
Усі поспішали звідси дуже швидко.
Я був розчарований.
Ви друг сім'ї?
Взагалі-то Елени. Все що я знаю...
що її батько був італійським дипломатом із пістолетом.
- А ви? - Ну, я краще знаю Давіда.
Думаєте, вони щасливі?
Мертві?
Можливо.
Я теж про це думала.
Ні, я про Давіда й Елену.
- Не знаю! Спитайте їх! - Пройдемо.
Ти знаєш її?
- Чи точніше ти знав її? - Не дуже.
Вона моя мати.
Дякую.
Я залишила машину біля якихось воріт кладовища.
Якщо допоможеш мені її знайти, я тебе підвезу.
Домовилися.
Чесно кажучи, я зовсім погано орієнтуюся в просторі.
Я б у своєму дворі заблудилася.
Ти пам'ятаєш колір машини й модель?
Та ну! Я не настільки безнадійна!
Боже, виглядає, як Сараєво!
Її збираються експропріювати.
Справді? Коли?
Не знаю. Збираються збудувати великий проспект.
"Принц Астурії".
Можна тебе пригостити?
Чесно, випивка допоможе мені зігіртися.
Я щойно переїхав. Меблі ще не привезли.
- Може, облишимо це... - Але я хочу пригостити тебе випивкою.
- Дивися, 150000 песет. - Ні, іншим разом.
Послухай, я не вкрав їх.
Це спадщина.
Спадщина, розумієш?
Так у чому справа?
Мене звати Клара.
І не сердься. Зустрінемося іншим разом.
Гаразд. Вибач.
Мене звати Віктор.
Бувай, Вікторе. Скоро побачимося.
Я дуже тобі співчуваю.
Що ти сказав?
Спокійно.
Ще спокійніше.
Вище.
Я бачила Віктора Плазу на похороні.
Віктора?
- Ти впевнена? - Так.
Я його не бачив.
Ти був спиною до нього.
Ти прямував до машини із Санчо.
Чортів виродок!
- Він щось казав? - Висловив співчуття мені.
Він психопат.
Як він дізнався про похорон?
Я не знаю.
Може, він переслідує тебе.
Треба повідомити поліції.
Ні, Давіде. Не треба нічого.
Я не дозволю цьому навіженому за тобою шпигувати.
Не можна заявляти тільки тому, що він висловив співчуття.
Люди вважають, що благодійність - це віддавати...
найгірше, що маєш.
Але це не так.
Звичайно, ми отримуємо багато ношених футболок...
але як щодо курток?
Знову доведеться просити грошей у Елени.
Знаєш, це незаконне вторгнення?
Мені начхати.
Чому ти шпигував за моєю дружиною на кладовищі?
Я ні за ким не шпигував.
Моя мати померла, поки я сидів.
Я просто був поблизу вашого клятого похорону.
Ти завжди опиняєшся там, де не повинен бути.
Це правда. Я не такий щасливчик, як ти.
Ти завжди виграєш, навіть у найгірших обставинах.
Якщо знову наблизишся до моєї дружини...
я розколю тобі череп.
Як?
Який гол!
Офігенний гол!
Диви, диви, дивись!
Ти бачив, як веде м'яч?
Камінеро приголомшливий!
Ти зірка!
Ну, Вікторе. Я тебе попередив.
Допоможи мені. Я дещо тобі принесла.
Чудово!
Покладемо отак. Бачиш, як гарно виглядає?
- Тепер це диван. - Чудово!
А розкладеш - буде ліжко.
Дуже дякую.
- Ось, візьми почитай. - Біблія.
Так, це моя Біблія.
- Що це? - Прочитай.
Давай, прочитай.
"Тонзілектомія в дитинстві".
- "Немає токсичних залежностей". - Жодної.
- Гемоглобін. Гемато... Що? - Гематокрит.
"Залізо".
"Реакція на ВІЛ - негативна"
Тобто я цілком здоровий.
Так і є.
Я раніше не говорив тобі...
Я щойно вийшов із в'язниці.
- Спекотно, еге? - Добре.
Що це означає? Що це?
Болгарська.
Це означає, що якщо хочеш, можемо розкласти ліжко.
Не дивися.
Я ніколи нічого подібного не бачив.
Я теж.
Іди сюди.
Іду.
Як?
- Я навіть не відчула. - У мене небагато досвіду.
- Можеш мене навчити? - Цього не навчиш.
Навчити можна всього. Я швидко вчуся. Дуже швидко.
Я хочу стати найкращим коханцем у світі.
Розкажи мені, що тобі подобається...
про що ти думаєш, коли мастурбуєш.
У мене є час навчатися.
Послухай, Вікторе. Ти повівся зі мною, як із курячою сракою.
Боже, як я обламався!
По-перше, не пірнай у піхву так швидко.
Не пірнати.
Не їж її...
і не впихайся.
Її треба спочатку приготувати.
І не хвилюйся. Вона скаже тобі, коли буде готова.
Як вона мені скаже?
- Скаже. Ти відчуєш. - Сподіваюся.
Це перший урок. Щоб кохатися, потрібно дві людини.
Чудово! А другий?
- Привіт, Клемен. Як справи? - Кошмар.
Довелося відпправита Жозепа додому, перш ніж він усіх нас заразить грипом.
- Як діти? - Добре. З'явився доброволець.
- У нього є рекомендації? - Він розбирається в бойлерах.
- Він поремонтував нам бойлер? - Так.
- Чудово, але хто він? - Ну, він вивчав педагогіку.
Він обіцяв пробути тут рік.
- У мене зразу така симпатія до нього... - Та я бачу!
Коли він побачив, що я така зайнята...
він запропонував допомогти із дітьми.
Вони граються. Просто ненатішаться ним!
Сеньйор Вовк! Підійдіть сюди!
Вікторе, це Елена. Вона - наш бос.
Мігелю, дай спокій своїм ногам.
- Ходімо! - Приємно зустрітися.
- Що ти робиш, Вікторе? - Я? Допомагаю.
Переслідуючи мене, як психопат?
Я не переслідую тебе.
Відтоді як ти вийшов, я бачу тебе всюди.
Вибач, але ми живемо в одному місті.
- Я не думаю, що ти можеш залишитися. - Чому?
Клемен сказала, що мій диплом із педагогіки прийнятний.
Твій диплом! Коли ж ти вчив педагогіку?
В тюрмі, заочно.
А ти казав Клемен, що був у тюрмі?
Що?
Я не можу лишитися, тому що був у тюрмі? То була твоя вина.
Що це? Неурядова організація чи міністерство?
Це притулок для дванадцяти дітей, які і так натерпілися.
Я не хочу, щоб наші проблеми впливали на них.
"Ти будеш проклятий у місті...
і в селі.
Проклятим буде плід твого тіла...
і твоєї душі.
Ти проклятий, куди не підеш".
Второзаконня.
Розділ 28.
Мойсей думав про мене, коли писав це.
Урок номер 11.
Що буде сьогодні?
Що захочеш.
Не що захочу.
Урок номер 11.
Найбільша насолода для закоханої жінки...
вдовольнити її чоловіка.
Кларо, не закохуйся в мене.
Мусив би мене раніше попередити.
ЛАСКАВО ПРОСИМО
Що ти тут робиш?
Я тут живу.
Я одружився з тобою задовго до твоєї хвороби Альцгеймера.
- Де ти була? - На заняттях. Цілий ранок.
На заняттях танцями?
Так, на заняттях танцями. Що ти готуєш, бичачий хвіст?
Бичачий хвіст у бренді.
Ми щось святкуємо?
Нашу дванадцяту річницю. Я взяв вихідний.
Санчо! Боже, я зовсім забула!
- Вибач. - Я бачу.
Заходь у будинок. Я нагляну.
Приготуєш мені випити?
Лежиш, як чоловік, який дивиться телевізор.
А я й не знала, що тільки чоловіки лежать на дивані.
Тепер знаєш.
Я стомилася.
Ну, ти трусила задом на танцях.
Ти ж покинула сім років тому. Навіщо починати знову?
Може, я повернуся до танців.
Мені треба чимось займатися.
Тоді піклуйся про нас.
Санчо, чому ми не розлучимося?
Чому ми не розлучимося?
Поки я тебе люблю, ти мене не покинеш!
Одного дня все скінчиться, бо я уже боюся тебе, Санчо.
І я відчуваю, що той день не за горами.
Мені треба повертатися на кухню.
І більше ніколи мене не бий!
Мені болить більше, ніж тобі.
В цьому є сенс!
Залишайся тут.
Я накрию стіл.
♪ Пробач мені.
♪ Хоч ти не повіриш мені,
♪ Та Бог мій свідок,
♪ Це буде наша остання зустріч,
♪ Ти зрозумієш.
♪ Хоч ти і вдаси,
♪ Що тобі дуже болить,
♪ Ти не помреш,
♪ А забудеш
♪ Ту ілюзію.
♪ Нікому в світі
♪ Я не віддам мого серця.
♪ Поверни мою любов, щоб я убила її.
♪ Поверни мою ніжність,
♪ Ти не заслуговуєш її.
♪ Зараз ти для мене нічого не означаєш.
♪ Поверни мені чотки моєї матері.
♪ Усе інше можеш лишити.
♪ Твої речі я відправлю тобі, коли захочеш.
♪ Бо ми з тобою більше не побачимося.
Я зроблю що завгодно для дітей, але ти винна мені за два місяці.
Нам затримують виплати.
В італійки повно грошей. Вона може розщедритися.
Справді, Роза.
Клемен, ми ідемо до стоматолога.
Якщо він попросить оплатити, скажи, нехай телефонує мені.
400000 песет.
- Здрастуй. - Давід, який сюрприз.
- Моя дружина тут? - Її покликати?
Ні, не треба. Дякую.
Припини. Дай мені всього два дні.
Ну, іди й купи їх сьогодні сама.
Дякую, Елено.
- Привіт, Давіде. - Привіт.
Жахливо виглядаєш. Усе гаразд?
Я бачив, як сюди заходив Віктор.
Він тут волонтер.
Що?
Давіде, будь ласка, не влаштовуй сцен.
Як ти могла взяти його?
Я не приймала його. Прийшла одного дня, а він тут.
Я не розумію.
Давіде, це не армія.
Ми не можемо відмовлятися від пропозицій безпідставно.
А Віктор - хороший працівник.
- Чорт! - Ну, що я можу зробити?
Вікторе, ти не бачиш, що я зайнята?
Вибач. Я б хотів поговорити, перш ніж ти підеш.
Так, я теж.
Ти не могла б лишити нас на самоті?
Ні, не могла б!
Не хвилюйся, люба. Нічого не станеться.
Це останнє місце, де ви зустрічаєтеся.
Вікторе, поговоримо начистоту.
Жінка, яка щойно вийшла, - моя дружина.
Я від неї божеволію.
І я зроблю все, щоб захистити її, бо вона - все, що у мене є.
І як і у всіх калік, у мене поганий характер.
Я не сумніваюся, що ти любиш свою дружину й маєш поганий характер.
Але це не моя справа.
Та думаю, частково твоя.
До того як я зустрів тебе, я дивився на сонце, зірки, місяць.
Після зустрічі з тобою я дивлюся вниз...
на собаче лайно, щоб не забруднити руки...
на край тротуару, щоб не розбити череп!
Ти прирік мене дивитися униз!
Я ні до чого тебе не прирікав!
Та мені байдуже, чи ти випадково вистрелив.
То було не випадково!
- Ти зробив це навмисно? - То не я в тебе стріляв!
То був Санчо! Клара сказала мені.
Як він міг у мене стріляти? Пістолет був у тебе.
Геть!
Вікторе, геть! Відпусти мене, будь ласка!
Вікторе, будь ласка!
Я не хотів натискати курок!
- Візьми пістолет! - Що ти робиш?
Поклади пальця на курок, але не натискай його.
Я натиснув на курок, але Санчо натиснув на мій палець.
Він зробив це, бо ти трахав його дружину.
Клара хотіла піти від нього до тебе.
Він знав це.
Тому й вистрелив у тебе.
Я говорила з "Посланцями миру".
У них є притулок для дітей зі СНІДом.
Я побачуся із ними завтра.
Якщо вони візьмуть мене, я піду з El Fontanar.
Я вже сказала іншим.
Як ти можеш піти?
Так у Віктора не буде приводу зі мною бачитися.
Я думала, ти будеш задоволений.
Ні, я не хочу, щоб ти була мучеником.
І вони тебе відпустять? Ти започаткувала цей притулок.
Я ж не кидаю їх. Я підтримуватиму їх фінансово.
А як же діти? Твої діти.
Я не знаю, як я їх покину.
Але не можна думати тільки про себе.
Іди сюди, Елено.
Давай. Скрутимо сигаретку, трохи розслабимося, добре?
У нас обох був...
важкий день.
- Ти виглядаєш і так розслабленим. - Я уже викурив одну сигарету.
Про що ви з Віктором говорили?
А він тобі не казав?
Я в нього не запитувала.
Я запитую в тебе.
То про що ви говорили?
Ось.
Про постріл.
Віктор каже, то не він стріляв.
Але у нього був пістолет. Я не розумію.
Є дещо, про що я тобі не казав.
Це сталося до того, як я зустрів тебе.
Я був дуже близьким з Санчо...
і до Клари теж.
Особливо до Клари.
Ну, кажи. Образь мене, якщо хочеш.
Роби що хочеш, тільки скажи щось.
Скажи щось.
Іди спати, Айторе.
Бережи себе. Застудишся.
Хотіла подихати.
Давід сказав мені про постріл.
І?
Уявляю, як ти мене ненавидиш...
як ти досі ненавидиш мене.
Як я можу тебе ненавидіти?
Я схожий на того, хто ненавидить тебе?
Дотепер я тільки хотів помститися вам обом.
У мене навіть був план.
- План помсти? - Так.
Сміховинний план.
З того, що сталося тієї ночі...
найбільше мене образило те, що ти назвала мене онаністом...
і сказала, що я не вмію трахатися.
Я поклявся, що одного дня змушу тебе з'їсти ці слова.
Гірше за все, що це було правдою.
Тому я вирішив, що коли вийду із в'язниці...
то стану кращим коханцем на світі.
Мій план був провести з тобою цілу ніч.
Усю ніч я кохався б з тобою без упину...
поки тебе не покинули б останні сили.
Я б дав тобі більше задоволення, ніж ти могла б мріяти.
Ну, і природньо, ти втратила б від мене голову.
Але я покинув би тебе...
і ніколи до тебе не повернувся б, як би ти не благала.
Така була б моя помста.
Такий був мій план.
До зустрічі, Вікторе.
Не йди так швидко.
Через кілька днів я їду.
Думаю, ми більше не зустрінемося.
Щоб забути Елену...
я знайшов роботу і знову почав читати Біблію...
як робив у в'язниці.
Першого дня, Бог створив ніч, щоб коханці не могли спати.
Він створив воду, щоб вона крапала...
із дахів ринку.
І Він створив рибу, але не для того щоб наповнити нею моря...
а для того щоб я міг розвантажувати її до світанку...
і таким чином не думати про Елену...
і не збожеволіти.
Який жах, сонце. Поцілуй мене.
Поцілуй мене!
Притисни мене. Ану ж.
Де ти була ці два тижні?
У Португалії. Ти інакше пахнеш.
Це риба. Чим займалася?
- Туризмом і оздоровленням. - Туризмом.
А ти не отримав мою листівку?
Я не могла сказати раніше.
Санчо щось підозрює...
тому він змінюється, щоб відвоювати мене.
Ми навіть ходили в клініку.
Паразит кинув пити.
А ти?
А я п'ю ще більше, хіба не видно?
Піду в душ.
Щось не так?
Ні, нічого. Я стомився.
Я зараз працюю і на ринку, і в притулку.
Розвантажую ящики.
Чому ти так тяжко працюєш?
Тобто чому?
Не можу ж я весь час на тобі паразитувати.
- Чому? - Сама подумай.
Чекай.
Нам треба припиняти бачитися.
Не кажи мені цього.
Я від тебе нічого не хочу.
Просто час від часу бачитися.
Нам обом треба впорядкувати свої життя...
але робити це маємо поодинці.
Але чому?
Я не прошу тебе мене любити!
Я люблю за двох.
Кларо, ти чуєш дивний запах?
Клара, якийсь дивний запах.
Боже, сковорідка!
Ти збожеволіла? Що з тобою?
Боже! Дідько!
Чорт!
Я думав, ти не прийдеш.
У мене були проблеми вдома.
Вони сплять. Уже все зроблено.
Чудово. Дуже дякую.
Іди до своєї дівчинки. І з днем народження!
Поцілуй її за мене.
"ПІСНЯ СОЛОМОНА"
Я не знав, що ти тут.
Я прийшла забрати свої речі з роботи.
Не йди. Якщо хтось і має піти, то це я.
Спокійно.
Пообіцяй, що не шукатимеш мене...
і ми більше не зустріннемося.
- Пообіцяй мені. - Так, я обіцяю.
♪ Ми в неймовірному сні
♪ Шукаємо ніч,
♪ Щоб забути в її тінях світ і все інше.
♪ Ми у своїх мареннях,
♪ Болісних і бажаних,
♪ Два листки, яких вітер
♪ Звів разом восени.
♪ Ми дві істоти в одній, любимо одне одного, помираємо,
♪ Щоб зберегти таємницю своєї любові.
♪ Але чого буде варте життя,
♪ Якщо ми розлучимося.
♪ Ми дві сльози у пісні.
♪ Але чого буде варте життя.
Світає.
♪ Ми дві сльози у пісні,
♪ Більш нічого.
♪ Ми...
♪ Більш нічого.
- Давід? - Так. Я тебе розбудив?
Я не чекала тебе так рано.
Я повернувся сам із Севільї на таксі.
Не чекав на команду.
Іди спати. Ти, мабуть, виснажений.
Ні, я не втомлений.
Що сталося? Немає настрою?
Ні.
Боляче.
Боляче? Як це?
Я трахалася всю ніч.
- Що ти робиш? - Я іду.
Ідеш куди?
Далеко.
Кларо, не починай.
Дай мені альказельцер. Голова розколюється.
Пропусти мене.
Забудемо минулу ніч?
Спокійно, Кларо.
Дай мені ключі і пусти.
Нам треба іще один шанс.
У нас їх і так було забагато.
Геть з дороги.
Я можу змінитися.
Я довів це минулого тижня, правда ж?
- Чорт. Прости мені! - Я тобі прощаю.
Хто це був?
Те, що ти знатимеш, нічого тобі не дасть.
Те, що ти зробила, мені нічого не дало.
То був Віктор.
Падлюка! Я знав!
То була моя вина. Це більше не станеться.
Чому я повинен тобі вірити?
Я ніколи не брешу, Давіде.
Це правда. Ти чесна до болю.
Що ти робитимеш?
Залишуся з тобою, якщо ти мене не викинеш.
- А тобі не сподобалося з ним? - Я цього не казала.
Тоді якого чорта лишатися зі мною?
Я тобі потрібніша, ніж йому.
Правильно. Я і далі використовуватиму твій комплекс вини.
Давіде!
Давіде, відчини двері!
Що ти робиш?
Бувай.
Будь ласка, відчини двері!
- Куди ти? - Тренуватися.
Це правда?
Звичайно, правда.
Через кого ти хвилюєшся, через нього чи мене?
Нас трьох.
З ким він говорив?
Так?
Клара, це ти?
Кларо, відповідай.
Де б ти не ховалася, клянуся, я знайду тебе.
Цього разу ви серйозно поскандалили.
Ні, аж ніяк.
Усе йшло дуже добре. Я кинув пити.
Але вона випурхнула...
і лишила мене п'яного від її краси.
Це рана від кулі?
Вона не хотіла мене поранити. Це тільки подряпина.
Якби ти був до неї спиною, то скінчив би як я.
Я був би не проти опинитися у візку...
тільки б Клара повернулася.
Ти дурний..
- Що? - Нічого.
- У тебе є кокс? - Кокс?
Ні. А навіщо він тобі?
Я не хочу плакати.
Кокаїн висушує твої сльози.
Він тебе заспокоює.
Дозволь допоможу.
Ану. Давай допоможу тобі.
Чорт!
Дай мені.
Дякую, Давіде.
Що ти хотів мені сказати?
- Клара тебе прислала, так? - Ні.
- Справді? - Клара дуже давно мене не бачила.
Але я бачив її.
Дивися.
Ти ж любиш хрустики. Чому не їси їх?
А що з тобою?
Ти вже великий, щоб їсти самому.
Ой, він зовсім цього не любить.
- Так? - Привіт, Клемен.
- Це Елена. - Привіт, Елено. Що сталося?
Віктор там?
Ні.
Де він?
Послухай, Елено. Ти ж сказала, що не хочеш його бачити.
Це важливо.
Ти сказала, що якщо він питатиме твою адресу...
щоб ми її не давали, а тепер...
Тепер я питаю його адресу. Що це?
Справді я не можу повірити.
Не думай, що якщо ти нас фінансуєш...
то маєш право нами командувати.
Не муч мене. Я і так сама себе замучила.
Не ставай такою.
Віктор живе у Ла Вентілла, в одному з передмість.
Вона не тільки навела лад у його будинку.
Він грав її, відколи вийшов із в'язниці.
Де він живе?
Мій хлопчик!
Дорогий Вікторе...
Я хотіла б, щоб ти тримав цю записку між сторінок твоєї Біблії...
разом із речами, які любиш найбільше.
Коли ти це читатимеш, я або помру, або втікатиму звідси.
Ти ні в чому не винен, не жалій мене.
Коли я прийшла до твоїх дверей...
то знала, що скінчу, як ця місцина...
експропрійованою і зруйнованою.
Але я ні про що не шкодую і не звинувачую тебе, любове моя.
Ще до того як зустріла тебе, я була приречена зникнути.
Лишаю твій ключ і трохи грошей.
Більше нічого не можу дати, бо я тікаю від Санчо.
Геть з Мадрида.
Я знаю, у тебе є сенс лишатися тут...
але Елена зрозуміє.
Тримайся подалі від Санчо.
Немає сенсу протистояти йому.
Люди як ти і я не народжені вбивати.
Ми можемо ранити інших...
Я б навіть сказала, що у нас особливий талант до цього...
але ми не здатні вбити.
Ось і він.
Я певна, це він.
Я знаю, як він грюкає у двері.
Прощай, Вікторе.
Де Віктор?
Він пішов. Він більше тут не живе.
Де він живе?
Я не знаю.
Що далі будемо робити? Застрелимо одне одного?
А ти знаєш інший шлях?
Все залежить від тебе.
От і підсумок мого життя.
Волочитися всюди, щоб тільки бути з тобою.
Треба було відірвати тобі яйця тієї ночі.
Стріляй!
Що тебе стримує?
Мені знову за тебе стріляти?
Ти украв шість років мого життя.
Ти украв у мене набагато більше.
Клара не належить тобі.
Твоє життя не належить тобі.
Ніхто не володіє своєю молодістю...
чи жінкою, яку любить.
Не може бути!
Давіде!
Що ти тут робиш?
Елено, я в Маямі.
Проводжу відпустку із друзями.
Це моє перше Різдво на сонці...
і перші шість років без тебе.
Хоч мені боляче це визнавати...
я розумію тебе, як ніколи.
Я розумію твій смуток...
чому я так рідко бачив, як ти смієшся.
Не почувайся винною.
Я винен у тому, що сталося на Едуардо Дато...
і у вбивстві на Ла Вентілла.
Вважай це визнання вини...
визнанням любові...
і моїм різдвяним подарунком.
- Вікторе! - Так?
Час? Уперед!
До зустрічі!
- Жозеп! - Що?
- Поспіши! - Як їхати?
- Якнайшвидше! - Де це?
- Через центр. - Ні, ми ніяк не встигнемо.
Усі дивляться футбол.
Ми встигнемо. Давай, дихай.
Потерпи, люба. А ти не будь таким нетерплячим.
Ну ж, люба. Зачекай.
Ну, Жозеп. Дихай!
Перейми!
Не будь нетерплячим. Чекай.
Я постараюся його переконати.
Я знаю, як ти почуваєшся.
Я був у такій самій ситуації 26 років тому.
Але тобі пощастило набагато більше, ніж мені.
Усе зараз інакше.
Подивися, на тротуарі повно людей.
Коли я народився, на вулиці не було і душі.
Люди позамикалися вдома до смерті перелякані.
На щастя для тебе, сину...
в Іспанії ми давно перестали боятися.
переклад: antusyrzhuk