V slavnih dneh elizabetinskega gledališča
sta se za pisce in občinstvo borili dve gledališki hiši.
Severno od središča mesta je stalo gledališče Curtain,
dom najslavnejšega angleškega igralca Richarda Burbagea.
Na drugi strani reke pa je Philip Henslowe,
poslovnež v denarnih škripcih, postavil konkurenčno gledališče
po imenu Rose.
Henslowe, ali veste, kaj se zgodi človeku, ki ne vrne dolga?
Vžgejo se mu čevlji!
Zakaj javkate, če pa sem jaz ogoljufan?
Kaj sem, g. Lambert? -Ogoljufan, g. Fennyman. -Kako hudo, g. Frees?
Z obrestmi 12 funtov, 1 šiling in 4 penije. -Lahko vam vrnem!
Kdaj? -Najkasneje v treh tednih! Za božjo voljo!
Umaknite mu noge z ognja.
Kje boste našli ... -16 funtov, 5 šilingov in 9 penijev.
V treh tednih? -Čudovito novo igro imam. -Dajte jih nazaj.
Komedija je! -Odreži mu nos. -Nova Shakespearova komedija.
In ušesa. -Dam vam še delež! Partnerja bova, g. Fennyman!
Partnerja?
Pravi magnet za množice bo.
Zamenjava oseb. Brodolom. Kralj piratov.
Spopad s capini in zmaga ljubezni. -Mislim, da sem jo že videl.
Ni mi bila všeč. -Toda tokrat je Shakespearova. -Kako se imenuje?
Romeo in Ethel, piratova hči. -Dober naslov.
Izvedba zahteva čas. Treba je najti igralce, vaditi.
Recimo, da jo uprizorimo v dveh tednih.
200 gledalcev v parterju po dva penija na glavo.
400 na balkonih po tri penije in dodaten peni za blazino.
Recimo 200 blazin in dve predstavi. Koliko je to skupaj, g. Frees?
Natanko 20 funtov, g. Fennyman. -Točno.
Toda plačati moram igralcem in piscu. -Iz deleža v dobičku.
A nikoli ni nobenega ... -Seveda ga ne bo.
Zares bistroumno, g. Fennyman.
Podpišite.
Romeo in Ethel, piratova hči. Je že skoraj končana?
Prepričan sem, da jo pravkar končuje.
ZALJUBLJENI SHAKESPEARE
Will. Will!
Je moja igra skoraj končana? Reci, da si jo vsaj začel pisati.
"Dvomi, da nam zvezda sveti, dvomi, da je sonce žar."
Ne, nimava časa. Govori v prozi. Kje je moja igra?
Varno zaklenjena tu notri. -Hvalabogu. Zaklenjena?
Dokler ne najdem muze. -Katera pa je tokrat? -Vedno je Afrodita.
Afrodita Baggot, ki daje vsem zadaj za krčmo? -Henslowe, brez duše ste,
kako bi torej lahko razumeli praznino, ki išče sorodno dušo?
Will! Ubili me bodo, popolnoma sem propadel.
Zaprto imam že 12 tednov, moji igralci igrajo po gostilnah,
igralce g. Burbagea pa vabijo na dvor,
kjer dobivajo po deset funtov za tvojo igro,
ki si jo napisal zame, ko si bil še zelen in hvaležen.
Katero? Riharda III? -Ne! Všeč so jim komedije.
Kot Romeo in Ethel. -Kdo je to napisal? -Nihče. Pisal si jo zame.
Za tri funte mesečno. -Še vedno mi dolgujete za Dva gospoda iz Verone.
Le kaj je nama denar? Meni, tvojemu pokrovitelju,
in tebi, mojemu mojstru besed. Ko bo kuge konec,
bo Burbage nastopil v novi igri Christopherja Marlowa,
jaz pa ne bom imel ničesar. -Mi posodite 50 funtov? -Zakaj pa?
Burbage mi ponuja partnerstvo. Ne bo mi treba več igrati.
Izreži mi srce. Vrzi moja jetra psom.
Torej ne?
Gledališča so hudičevo orodje!
Igralci vzbujajo pohoto v vaših ženah in zlobo v vaših otrocih!
In vseeno, kako se imenuje, Rose (vrtnica) smrdi enako ogabno.
Naj obe gledališči zadene kuga!
Kam greš? -K tedenski spovedi.
ZDRAVILAR, ALKIMIST, ASTROLOG, PSIHIN SVEČENIK, RAZLAGALEC SANJ
Besede, besede, besede. Nekoč sem imel dar.
Iz besed sem izvabljal ljubezen, tako kot dela lončar iz gline čaše.
Ljubezen, ki ruši imperije. Ki poveže dve srci v eno.
Šest penijev na vrstico in še samostan bi postal leglo razvrata.
Zdaj pa ... -A vendarle mi zatrjujete, da spite z ženskami.
Črna Sue, Debela Phoebe,
Rosaline, Burbageova šivilja, Aphrodite, ki poriva zadaj za ...
Da, občasno. Kakšno zvezo pa ima to? Izgubil sem dar.
Tu sem, da vam pomagam. Opišite mi problem s svojimi besedami.
Počutim se, kot bi se mi polomilo pero,
kot da bi se izsušil vodnjak mojega ustvarjalnega duha,
kot da bi se zrušil sijajni stolp moje nadarjenosti.
Zelo zanimivo. -Ničesar ne morem napisati.
Kot da bi skušal odkleniti vrata z mokrim slanikom.
Vam zadnje čase kaj nagaja vaš prijateljček?
Kako dolgo?
Včasih je bil kar lepo dolg, zadnje čase pa ... -Ne, ne. Žena, otroci?
Ja.
Imel sem 18 let. Anne Hathaway je bila pol starejša od mene.
Premožna? -Imela je kočo.
Bila je že tri mesece noseča, zato ... -In kako kaj odnosi?
Po mamini strani se pišejo Arden. -Mislil sem na zakonsko posteljo.
Nazadnje je bilo pred štirimi leti in 100 milj stran v Stratfordu.
Ko sta se rodila dvojčka, me ni marala več ob sebi.
Prava sreča, da me je napodila.
Torej ste svobodni. -A ne morem niti ljubiti niti pisati o tem.
Tu imate zapestnico
iz Psihinega templja na Olimpu. Poceni, samo štiri penije.
Napišite svoje ime na košček papirja in ga dajte kači v usta.
Mi bo to povrnilo dar?
Ženska, ki nosi kačo, bo sanjala o vas, in dar se vam bo povrnil.
Besede bodo kar privrele na plano. Se vidiva naslednji teden.
Kam pa zdaj? -V whitehallsko palačo.
Prav.
Pozdravljen, Will. -Zlomite si nogo, g. Kempe.
Ti tudi, Crab. -Živčen je. Še nikoli ni igral v palači.
Kdaj mi boš napisal tragedijo?
Če bi igral ti, bi se smejali še Seneki.
V prvem dejanju ni psa, g. Kempe. Kako gre, Will?
Še vedno mi dolgujete denar za to igro. -Jaz sem ti jo samo ukradel.
Na rokavu manjka gumb. Le kaj je gledala moja šivilja?
Kdaj prideš k nam? -Ko bom zbral 50 funtov.
Ali kaj pišeš? -Komedijo. Skoraj je že končana.
O piratih. Čudovita je. -Prinesi jo jutri.
Za Henslowa je. Plačal mi je deset funtov. -Lažnivec.
Romea bi rad za Neda in Admiralove može. -On ni pravi za to vlogo.
Will?
Tu sta dva zlatnika. Ko mi jo boš prinesel, dobiš še dva. -Velja.
Burbage, visel boš. -Kraljica je tako ukazala. Obožuje komedije.
In vodja dvornih svečanosti ima pač raje nas.
In kaj je g. Tilney dobil za to od vas? -Vprašajte ga sami. -Prihaja!
Ne prepričuj me več, Protej moj dragi:
kdor le doma sedi, se zasedi. Da tvoje nagnjenje te ne priklepa ...
Kdaj mi boš napisal sonet, Will?
Izgubil sem dar. -Pozabil si ga v moji postelji. Pridi ponj.
Boš moja muza, Rosaline?
Burbage mi daje kruh,
a moje srce je tvoje.
Vidiš? Jetičniki so se zarotili proti meni.
Shakespeare je napisal igro. Pojdimo se prekašljat skoznjo.
Moč oče joče, moja mati vzdihuje;
naša dekla tuli, naša mačka vije roke.
Samo ta zakrknjeni cucek
še ni potočil niti ene same solze.
Vidiš? Komedija.
Ljubezen in vložek s psom. To je tisto, kar želijo.
To ni pes, to je kamen.
Bogve, da nima v sebi več sočutja kot kak pes.
Celo Jud bi bil jokal, da je videl naše slovo.
Samo ta pes ne potoči niti ene solze, ne zine niti ene besede!
Dobro si odigral, Crab! Čestitam!
Je luč še luč,
če Silvije ne vidiš?
Je radost radost, kjer ni Silvije?
In če je ni, jo v svojem duhu gledam,
živeč ob senci nje popolnosti.
Samo v nočeh, ki jih pri nji prebijem,
je gostolenje slavca muzika,
le tiste dni, ko vidim Silvijo,
je zame dan res dan, sicer je noč.
Ti je bil bolj všeč Proteus ali Valentine?
Proteus bolje suka jezik, Valentine pa je lepši.
Meni pa pes, ker me je nasmejal. -Silvia, prav nič mi ni mar zanj.
Prste je imel rdeče od pretepanja in recitiral je kot šolarček.
Ljubezen na odru ne bo nikoli resnična,
dokler zakon zahteva, da ženske vloge igrajo bedni fantki v krilih.
Kdaj si lahko ogledava še kakšno? -Ko bo tako zaukazala kraljica.
Ne, v gledališču.
Bodite pri miru. Gledališča niso za dame iz imenitnih družin.
Nisem iz tako imenitne družine. -Če si bogat, si imeniten,
še bolj pa, če se dobro poročiš. Nocoj vas je ogledoval lord Wessex.
Noben moški na dvoru ni romantičen. V meni vidijo samo očetov denar.
V življenju bom doživela romantiko in pustolovščino.
In ljubezen. Predvsem ljubezen. -Kot Valentin in Silvija?
Ne, ne izumetničeno pretvarjanje na odru,
ampak ljubezen, ki ti obrne življenje na glavo.
Nepokorna, neukrotljiva, kot besnenje v srcu,
proti kateremu si nemočen, ki te podre in prevzame.
Ljubezen, kakršne še ni bilo na odru.
Doživela bom ljubezen, drugače bom do konca svojih dni ... -Pestunja?
No, tudi to med Valentinom in Silvijo je bolje kot nič.
Moja dobra pestunja, naj te čuva Bog, in lahko noč.
Prespala bi vse življenje,
če bi lahko v sanjah nastopala v gledališču.
Potem pa si med sanjanjem očistite zobe.
Zdaj pa izpljunite.
Tokrat vam bomo sneli škornje.
Kaj pa sem storil? -Zaradi kuge so zaprta vsa gledališča.
O, to. -Po ukazu vodje dvornih svečanosti.
G. Fennyman, naj vam razložim, kako je to z gledališčem.
Vedno je kaka nepremagljiva ovira, ki pelje v neizbežno katastrofo.
Kaj naj torej storimo? -Nič.
Na koncu se presenetljivo vse uredi samo od sebe. -Kako?
Ne vem. Skrivnost pač. -Naj ga ubijem, g. Fennyman?
Po nalogu vodje dvornih svečanosti so gledališča spet odprta!
Gledališča so ponovno odprta!
G. Fennyman. G. Tilney je ponovno odprl gledališča.
Če dovolite.
Kje je igra?
Skoraj je že končana.
Will!
Čudovite novice imam. -Jaz tudi. Romeo in Rosaline, prvi prizor.
Presneto, kako sem dober! -Rosaline? Misliš Ethel.
Richard?
Burbage!
G. Tilney.
Tudi jaz ga nisem našel doma.
Napravil bi te nesmrtno.
Povejte Burbageu, da je izgubil novo igro Willa Shakespeara.
Zakaj bi Burbagea to sploh zanimalo?
Za Kita Marlowa pripravlja gledališče.
Ste odprli gledališča? -Tako je, g. Shakespeare.
Toda kuga ... -Da, vem. A zato je ves čas visel doma.
Današnja specialiteta so svinjski parklji v marinadi
iz brinovih jagod z ajdovimi ponvičniki ... -Will! Si jo končal?
Da, skoraj. Dobro jutro, g. Nol. Imeli boste lepo vlogo. -To!
Ralph bo kralj piratov. -Izpraznite to prekleto mizo!
Admiralovi možje so na turneji. Potrebujem igralce!
Tisti, ki ste neznani, boste imeli priložnost postati slavni!
Kaj pa plačilo, g. Henslowe? -Stalo vas ne bo niti penija!
Avdicija bo čez pol ure!
Ralph, imel bi vlogo zate, a baje si obupen pijanec.
Nikoli, kadar delam.
Nikoli, kadar delam!
Natoči mi strup. -Čistega, Will?
Daj mojemu prijatelju kupico vašega najboljšega brendija.
Kit. -Kako gre, Will? -Sijajno.
Burbage pravi, da si napisal igro. -Res je in tudi dobil zanjo cvenk.
Vztrajam. Še enega za g. Marlowa.
Slišim, da si napisal novo igro za Curtain.
Ne novo. Mojega Doktorja Fausta. -Tvoja zgodnja dela so mi všeč.
Je ta obraz v boj zmamil tisoč bark in požgal obzidja Troje?
Skoraj sem že dokončal novo. Boljšo. Pokol v Parizu.
Dober naslov. -In tvoja?
Romeo in Ethel, piratova hči.
Da, vem. Saj vem. -O čem govori?
No, nek pirat ...
Po pravici povedano nisem napisal še niti besede.
Romeo.
Romeo je Italijan, ki nenehno skače s cveta na cvet.
Da, to je dobro. Dokler ne sreča ...
Ethel. -Misliš? -Hči svojega sovražnika.
Njegovega najboljšega prijatelja v dvoboju ubije Ethelin brat.
Mercutio. -Mercutio. Dobro ime.
Will! Čakajo te! -Že grem.
Vso srečo z igro, Kit.
Mislil sem, da si napisal igro za Burbagea. -To je druga.
Druga, ki je nisi napisal?
Je ta obraz
v boj zmamil tisoč bark, je ta obraz požgal obzidja Troje?
Hvala.
Je ta obraz v boj zmamil tisoč bark in požgal obzidja Troje? -Hvala!
Je ta obraz
v boj zmamil tisoč bark, je ta obraz požgal obzidja ...
Povedal bom nekaj iz Marlowega Doktorja Fausta.
Kako osvežujoče.
Ljuba Helena, naredi me nesmrtnega s poljubom!
Je ta obr...
Zelo dobro, g. Wabash. Javite se rekviziterju.
Moj krojač bi bil rad igralec. Tu in tam imam pač nekaj dolgov.
Kaže, da so to vsi.
Si končal Romea? -Ne. -No, vrniva se vsak k svojemu delu.
O bog.
Lahko začnem, gospod?
Kako ti je ime? -Thomas Kent.
Povedal bom odlomek iz dela pisca, ki vlada srcu vsakega igralca.
Je luč še luč,
če Silvije ne vidiš?
Je radost radost, kjer ni Silvije?
In če je ni, jo v duhu gledam, živeč ob senci nje popolnosti.
Samo v nočeh, ki jih pri nji prebijem,
je gostolenje slavca muzika,
le tiste dni, ko vidim Silvijo,
je zame dan res dan, sicer je noč.
Ona je moja bit - zato me ni ...
Snemi klobuk! -Klobuk?
Kje si se naučil tega? -Jaz ... -Naj si te ogledam. Snemi klobuk.
Ste vi g. Shakespeare? -Počakaj me tam. Počakaj!
Will, kje je igra? -Kje je fant?
Zlom... Zlomite si nogo!
Gospod, bi kupili moje sladke pomaranče?
Ste vsi pripravljeni? Pa pojdimo!
Veslajte za tistim čolnom! -Takoj, gospod.
Vaš obraz pa poznam. Ste igralec?
Da. -Zdi se mi, da sem vas videl v neki igri. O kralju. -Res?
Nekoč sem vozil Christopherja Marlowa.
Čigava je tista hiša? -Od sira Roberta De Lessepsa.
Kje je? Naši gostje bodo vsak hip tu!
Tudi lord Wessex, da bi si kupil nevesto.
Moj mož se bo nocoj dogovoril z njim.
Uredil vse glede poroke. Jutri pa me bo odvlekel na deželo
in vrnila se bova šele čez tri tedne.
Pozdravljena, mati.
Prinesi mi vročo vodo, pestunja.
Iščem g. Thomasa Kenta. -Koga, gospod? -Igralca. -Kdo ga želi?
Will Shakespeare. Pesnik in pisec iger v gledališču Rose.
G. Kent je moj nečak.
Počakal bom.
Vseeno, če ne.
Romeo Montague, mladenič iz Verone.
Spet Verona?
Komedija o dveh sprtih družinah, ki se pobotata, ko odkrijeta,
da je Romeo bratranec Capuletov,
ki ga je iz zibke ukradla in nato vzgojila mati iz družine Montague,
kateri je njenega lastnega otroka ukradel kralj piratov.
Vaša mati in oče ... -Odideta jutri za tri tedne na deželo!
Mar ni g. Shakespeare čeden? -Za šušmarja še kar. -Pestunja!
Thomasu Kentu bo uresničil sanje Viole De Lesseps.
Povedala bom vašim staršem. -Ne boš.
Ker se imava radi, mi boš povezala prsi in kupila lasuljo.
G. Plum. Kaj vas je prineslo sem? -Pet šilingov, Will.
Igrali bomo na plesu.
Iščem g. Thomasa Kenta. -Glasbeniki ne smejo jesti. Ukaz sira Roberta.
Tako lepotico bi oženil sam kralj, četudi bi imela za doto le orešček.
Moje plantaže v Virginiji so žal precej bolj obremenjene z dolgom.
Dvignili si boste ugled v družbi, če bo vaš vnuk Wessex.
Je plodna? -Dobra bo. Če ne, mi jo pošljite nazaj. -Je poslušna?
Kot vsaka krščanska mula.
A če jo boste ukrotili, boste v njej odkrili pravi dragulj.
Všeč mi je.
Pri vseh nebeških zvezdah. Kako ji je ime?
Viola De Lesseps? Ti kar sanjaj, Will.
Gospod Shakespeare.
Lady Viola.
Gospod lord.
Govoril sem z vašim očetom. -In? Jaz govorim z njim vsak dan.
Dobri gospod.
Slišala sem, da ste pesnik.
Pesnik brez besed?
Pesnik?
Do zdaj sem bil pesnik, a zagledal sem lepoto,
ob kateri so moje pesmi kot krakanje krokarjev v Towru.
S čim sem vas užalil, gospod? -Hlepeli ste po moji lastnini.
Tu ne morem prelivati krvi, a kmalu vam bom prerezal vrat. Vaše ime?
Christopher Marlowe, vam na voljo.
Romeo.
Mladenič iz Verone. Komedija Williama Shakespeara.
Gospodična! -Kdo je tam?
Will Shakespeare. -Gospodična! -Takoj, dobra pestunja, takoj.
O, gospod Shakespeare. -Prav on, žal.
Zakaj pa žal? -Samo skromen igralec sem. -Na žalost res.
A največji pesnik in pisec iger, za katere mi gori srce.
Tudi to. -Gospa!
Že grem! Vrnila se bom.
O, jaz, norec usodi! Kaznovan bom za to.
Gospodična moja, ljubezen moja! -Če vas najdejo tu, vas bodo ubili.
Samo zakličete, pa bodo tu. -Za nič na svetu.
Gospodična! -Že grem!
Potegnite, če ste mož! Gregor, daj, da se boš bahal z brazgotino.
Narazen, tepci, meče vkraj! Ne veste, kaj počnete.
Začne se dobro, potem pa samo nakladanje o neki Rosaline.
Kje je komedija? Kje je pes? Se tebi zdi igra smešna?
Prej sem bil kralj piratov, zdaj pa dojilja. To je smešno.
Manjka nam šest mož, imamo pa same nesposobne žlabudrače in jecljavce.
Romeo me je pustil na cedilu. Voham katastrofo.
Katastrofa je, da manjkajo še štiri dejanja. -Gospod! -Kdo si pa ti?
Ethel, piratova hči.
Naj bom preklet, če res!
Prosim, poslušajte me!
Gospodje, hvala! -Ni za kaj.
Kdo je to? -Nihče. Pisec igre.
Vkrcali se bomo na čudovito potovanje.
V navadi je, da imajo pisci prvi dan kratek govor.
To jim je všeč, škode pa tudi ni nobene.
Radi bi vedeli, katera vloga je vaša. Vse bomo ... -Bom jaz.
Zdaj pa me poslušajte, sodrga. Za en peni dobiš deset igralcev,
in jaz, Hugh Fennyman, vas držim za jajca.
Hura!
Admiralovi možje so se vrnili nazaj!
Hura!
Henslowe!
Earl! Lepo te je videti.
Kdo je to?
Tiho, ti pes!
Jaz sem Hieronimo.
Tamburlaine.
Faust.
Jaz sem Barabbas, malteški jud.
Saj res, Will. Jaz sem Henrik VI.
Kako se imenuje igra in katero vlogo igram jaz?
Samo trenutek, gospod ... -Kdo ste pa vi?
Denar.
Potem lahko ostanete, če boste tiho.
Pozorno opazujte. Videli boste, kako genij ustvari legendo. -Hvala.
Nujno potrebujemo Mercutia, Ned. Mladega plemiča iz Verone.
In kako se imenuje igra? -Mercutio. -Kaj res?
Igral ga bom.
G. Pope. G. Philips. Dobrodošla.
George Bryan. James Armitage.
Sam, moj lepotec!
Si se pripravljen spet zaljubiti? -Sem, gospod Shakespeare.
Tvoj glas. Si mutiral? -Ne. Samo rahel prehlad.
G. Henslowe, zdaj imate igralce. Razen Thomasa Kenta.
Videl sem ga igrati v Tamburlainu. Bil je izvrsten. -Da, sem gledal.
Seveda, tako čudovita igra. Ni ga čez Marlowa.
Več sreče prihodnjič, fant. -Nekoč sem že igral.
V Titu Androniku so mi odsekali glavo.
Moje igre bodo take kot Tit. -Ugajala ti je.
Všeč mi je bilo sekanje glav in ko so z nožem zabodli hčerko.
Kako ti je ime? -John Webster.
Tu imaš, mucka.
Veliko krvi. Tako je treba pisati.
Moram se vrniti.
Lejte, prihaja. Stopite na stran; jaz vam izvem, od česa je bolan.
Da bi ti le zaupal, kar prikriva - resnični vir tegob. Gospa, pojdiva.
Zaenkrat vadite brez njega. -Kaj? Brez koga? -Romea.
Tisti, ki je prinesel tvoje pismo. Kaj? -Bratranec, dobro jutro.
Je dan tako še mlad? -Devet proč. -Bridki čas gre proč nerad.
Kakšna bridkost ti ure razteguje?
Ker kar in kdor jih krajša, ni z menoj. -Dobro. -A ljubiš?
Ni mi dano. -Ljubiti? -Dobiti, kar želi si vsak, ki ljubi.
Ne porabi vsega naenkrat. -Da, gospod.
Me razumeš? -Ne, gospod.
Govoriš o lajdri, ki je sploh nismo spoznali.
Kaj mu bo ostalo za kasneje, ko bo spoznal svojo Julijo?
Julijo? Misliš Ethel. -Me morate res nenehno motiti?
Kaj bo storil v drugem dejanju, ko bo spoznal ljubezen življenja?
Zelo mi je žal, gospod, a drugega dejanja še nisem videl.
Seveda ne, saj ga še nisem napisal. Še enkrat.
Will. Kje je Mercutio?
Na varnem tu notri. Prevzemi moje delo, Ned.
Napisati moram sonet. -Sonet? Misliš igro!
Za lady Violo De Lesseps,
iz rok Thomasa Kenta.
S poletnim dnem da naj bi primerjal tebe?
Bolj ljubka si in tudi zmerna bolj:
še maja nežne odganjke popja v mrzlem vetru zebe ...
Dve uri molitev!
Lady Viola je pobožna, gospod. -Pobožnost je za nedeljo!
In dve uri molitve ni pobožnost, ampak domišljavost.
Vrnite se raje jutri, gospod. -Raje ji povej, naj neha klečati
in izkaže nekaj vljudnosti svojemu gospodarju preostalih šestih dni!
Lady Viola.
Lord Wessex. Čakali ste me. -Res je.
A to je privilegij lepote. -Laskate mi, gospod.
Ne. Govoril sem s kraljico.
Da se Wessex lahko poroči, se mora ona strinjati z izbiro,
in ko privoli, soglasje postane ukaz.
Se nameravate poročiti, gospod? -Oče bi vas moral bolje obveščati.
Kupil me je za vas.
V soboto dva tedna bo prišel z dežele na najino poroko.
Lahko pokažete zadovoljstvo.
Toda jaz vas ne ljubim. -Kako spreminjate svoje želje.
Vaš oče je bil trgovec. Vaši otroci bodo plemiči, jaz pa spet bogat.
Danes teče beseda samo o tem. Virginija vam bo všeč.
Virginija? -Da.
Vse svoje premoženje sem vložil v plantažo tobaka.
S 4.000 funti bom opremil ladjo in pričel služiti denar.
Mislim, da je v tobaku prihodnost. Ne bova dolgo tam. Tri, štiri leta.
Toda zakaj jaz?
Zaradi vaših oči. Ne, ustnic.
Boste nasprotovali očetu in kraljici?
Kraljica je pristala na poroko? -Rada bi vas preverila.
Pridite v nedeljo v Greenwich. Bodite ubogljivi, skromni, hvaležni
in kratki.
Opravila bom svojo dolžnost, gospod.
Gospod Will, moj najljubši pesnik,
rotim vas, da pozabite name.
Poročila se bom z lordom Wessexom.
Takšna je dolžnost hčere in zapoved kraljice.
Gospodje gor, dame dol.
Ali ste dama, g. Kent?
Oprostite.
Morali bomo še enkrat ponoviti.
Ti govor ni bil všeč?
Ne, bil je izvrsten. "Pri tebi Maba je bila, kraljica."
Izvrsten in dovolj dolg. A nato Mercutio ne nastopi celo večnost.
Tule. Tu imaš dvoboj.
Boj z besedami in meči, kot ga ni ubesedil še nihče.
Mercutio umre tako strastno in poetično, kot ni še nihče.
"Obe hiši naj kuga!"
Mercutio umre?
Will! Kje je moja igra?
Si ji izročil moje pismo?
To je zate!
O, Thomas, prestrigla mi je niti.
Zapuščen sem, pokvarjen in nedovršen,
kot lutka v škatli. -Pisatelj, kaj? -Veslaj!
Napisala mi je, naj ji ne hodim blizu.
Poročila naj bi se z lordom Wessexom! Kaj naj storim?
Če jo ljubiš, moraš storiti to, kar te prosi.
In zlomim najini srci? -Samo svoja čustva poznaš. -Ljubi me, Thomas!
Ti je sama to povedala? -Ne. A tu so solze razmazale črnilo.
Je jokala, ko ti je izročila pismo?
Izročila mi ga je pestunja. -Tvoja teta. -Da, moja teta.
A mogoče je res malce jokala.
Povej mi, kako jo ljubiš.
Kot bolezen in zdravilo, vse v enem. -O da.
Kot dež in sonce. Kot mraz in vročina.
Je dama tvojega srca lepa? Odkar sem prišel s podeželja,
je še nisem videl od blizu. Povej mi, je lepa?
Če bi le lahko pisal tako lepo, kot so prekrasne njene oči,
za katere sem bil rojen, da v njih ugledam, kdo sem.
In njene ustnice? -Ustnice?
Še vrtnica bi se skrila, če bi lahko občutila zavist.
In njen glas, kot škrjančkova pesem?
Globlji, mehkejši. Prav nič podoben ščebetanju ptic.
Z njenega vrta bi pregnal slavčke, da ne bi zmotili njenega petja.
Torej tudi poje? -Nenehno.
Brez dvoma. In igra na lutnjo. Naraven posluh ima. In njene prsi.
Sem omenil njene prsi? -Kaj je z njimi?
O, Thomas, kot par jabolk, okroglih in redkih kot zlata.
Modro, da te ne spusti k sebi. Le kako bi bila kos pričakovanjem,
če morda njene oči in ustnice in glas niso nič lepši kot moji.
Poleg tega pa, mar lahko bogata in plemenita dama
srečno ljubi zakotnega pesnika in igralca?
Da, zaboga!
Ljubezen ne gleda na sloj.
Vname se lahko med kraljico in ubogim potepuhom, ki igra kralja.
In ne bi je smela zatajiti, saj to rani dušo, dano od Boga.
Zato ji povej, da jo na vrtu čaka William Shakespeare.
Kaj pa lord Wessex? -Za en poljub bi kljuboval tisoč Wessexom.
O, Will.
Hvala vam, lady.
Lady? -Viola De Lesseps. Poznam jo že od malih nog.
Še otroka ne bi pretentala.
Kako nenavadno, a tudi sam malce pišem.
Ne bi vam vzelo veliko časa. Gotovo poznate vse založnike!
Lahko ljubiš norca?
Lahko ljubiš igralca?
Počakaj!
Morda si se zmotila o meni, kot sem se jaz o Thomasu Kentu.
Si ti avtor iger Williama Shakespeara? -Sem.
Potem pa me poljubi še enkrat, kajti ne motim se.
Ne znam sleči moškega.
Tudi meni ga je čudno slačiti.
Pojdi po opravkih.
Ne bi si mislila.
Da obstaja še nekaj boljšega od iger. -Res je.
Celo od tvojih iger.
In to je bila šele moja prva vaja.
Will.
Ne smeš me zapustiti. -Moram.
Poglej, kako je zunaj svetlo. -Mesečina.
Ne, jutro je. Zbudil me je petelin. -Sova je bila. Vrni se v posteljo.
Naj Henslowe počaka.
G. Henslowe? -Naj gre k vragu on in njegova igra.
Ne, ne.
Časa je dovolj. Še vedno je temno.
Dan je že. Petelin je zapel. -Sova, verjemi, ljuba.
Nas igralce bi pustil brez besedila za danes?
Gospodična?
Po hiši že vrvi. Nov dan je.
Nov svet.
Krivica dela roki se velika, saj le pobožno skromnost izkazuje:
saj se svetnikom romar rok dotika,
romarjev dlan z dlanjo se poljubuje.
Svetnica nima ust? Jih romar nima?
Romar ima - zato da moli z njimi.
Molitvi ust svetnica naj prikima,
če ne, v obup vsa vera pogori mi.
Svetnica, še če usliši, se ne gane.
Ti si na vrsti.
Kršenduš!
Zdaj vzamem sad molitve odžebrane.
Zdaj usta tvoja z mojih greh so zmila.
Na mojih ustih greh tvoj in poguba.
Greh z mojih ust? O, ti pregrešnost mila! Nazaj z njim!
Da, da! Ni bilo čisto prav. Bolj ... Naj ti pokažem.
Na mojih ustih greh tvoj in poguba.
Greh z mojih ust? O, ti pregrešnost mila! Nazaj z njim!
Poljubljaš se kot v knjigi. -Bravo! Še sreča, da si bil tu.
Zakaj ne bi jaz napisal do konca igre ... -Ja, že prav!
Nadaljujte. Zdaj pa pestunja. Kje je Ralph?
Mati bi vas želela, gospodična.
In kdo je mati? -I, mladi gospod,
mamica njena je gospa te hiše, gospa in dama, modra in krepostna.
Jaz sem dojila hčer, ki ste bili z njo.
Kdor jo dobi, vam rečem, bo pri cvenku.
Kaj - Capuletova? Račun soljen je. Sovražniku zavezal sem življenje.
Recite zbogom, zdajle gre najbolje.
Menda drži - nemir mi v žilah polje.
Sem pridi, pestunja. Gospod ta - kdo je?
Starca Tiberija dedič in sin.
Naj bo noč.
Pa ta, ki gre za njim in ni nič plesal? -Ne vem.
Povprašaj.
Meni, če je že oženjen, za postelj svatbeno je grob namenjen.
Ne odidi. -Moram.
Edinec vašega sovražnika. -Obupno.
Naravnost obupno!
Stoj - kakšna luč priseva tamle v oknu?
To je svit vzhoda, Julija je sonce!
Vzidi, sonce, ubij zavistno luno,
bolno in bledo, ker se žre,
da si ti, njena dekla, daleč lepša od nje.
O Will. -Da, nekatere primere so res dobre.
Ona je - dama, ki jo ljubim, ona! Ko bi to vedela!
Žar njenih lic osramotil bi zvezde kot svečo sonca luč.
Njene oči pa bi z neba tako živo blestele,
da ptice bi, češ, jutro je, zapele.
Kako naslanja, lej, si v roko lice!
Ko bil bi rokavica na tej roki in da bi se dotikati je smel!
O jojme. -O Romeo.
Romeo.
Zakaj si Romeo?
Zataji rod ... -Zataji rod, odreci se imenu.
Če nočeš, pa prisezi mi ljubezen, in jaz ne bom več Capuletova.
Naj še poslušam, naj se oglasim?
Kdo, božji, si, ki v noč tako odet mi vdiraš v skrivne misli?
Tega ti z imenom ne bi znal povedati.
Svoje ime, svetnica, sam mrzim, zato ker tebi je predragi mrzko.
Da imam napisanega, bi ga strgal!
Zid je visok, težko se ga prepleza;
in smrti ne uideš - veš, čigav si, če mojih kdo bi tu naletel nate.
Če te zalotijo, te umorijo.
Bolj mi nevarno tvoje je oko kot dvajset mečev.
Ti me glej prijazno, in njihova sovražnost me ne zmore.
Ne daj sam bog, da te dobijo tukaj. -Pred njimi me zakriva plašč noči;
pa če me ljubiš, naj me kar dobijo. -Zdaj lahko noč.
O lahko noč!
Spokoj sladak kot meni se tebi v ljubih prsih razodeni.
Mar neutešen ostal bo ljubi tvoj? -To je moje besedilo.
O. Moje tudi.
Mar neutešen ostal bo ljubi tvoj? -S čim pa bi utešila te nocoj?
Za mojo daj prisego mi v zameno.
Kot morje moja darežljivost nima meja in ne moja ljubezen dna;
več kot ti dajem, več sama imam,
zakaj oboje je brezkončno.
Gospodična?
Slišim, znotraj, nek glas. Ljubezen moja, zbogom. -Julija!
Že grem, pestunja. -Že grem. Bodi mi zvest, moj Monteg.
Čakaj, precej bom nazaj.
O blažena, blažena noč!
Bojim se ...
ker je ponoči, da je vse le sen,
presladko laskav, da bi bil resničen.
Me več ne snubi, pusti me bridkosti.
Tisočkrat lahko noč! -Tisočkrat težka, luč pogrešajoč!
V tej obleki se ne morem premikati. Videti sem debel kot svinja.
V tej prašičji obleki sploh nimam vratu.
Kako se ti zdi? -V redu.
Ned, saj vem.
Dobra je.
Naslov ne bo v redu.
Romeo in Julija. Samo predlagam.
Hvala, Ned.
Pravi gentleman si. -Ti pa warwickshirski posranec.
Kdaj naj zjutraj ti pošljem sla? -Naj bo deveto uro.
Gotovo bo. Dotlej je 20 let. -Ne vem več, kaj sem te nazaj klicala.
Hočeš reči, da ne bo nobenega psa? -Tišina.
Menih ju na skrivaj poroči,
nato pa se Ned zaplete v dvoboj z enim izmed Capuletov.
Romeo ju skuša ustaviti in se znajde Nedu napoti. No, Mercutiu.
Tybalt tako ubije Mercutia, nato pa Romeo Tybalta.
Knez ga zato izžene iz Verone.
Takrat gotovo odpotuje in nasede z ladjo na otoku kralja piratov.
Za božjo voljo, nehajta že brbljati in se poberita!
Ven!
Tisočkrat se opravičujem.
Prosim.
In z nitjo ga svileno že pritegne - ljubečo strah njegove je prostosti.
Želim si, da bi bil tvoj ptiček. -A potem bi z nežnostjo te ubila.
Zdaj lahko noč!
Presladka bol - slovo, preden povem lahko noč, jutro bo.
Nedelja.
Nedelja je.
Nečesa sem se domislil v spanju.
Menih, ki ju poroči, bo odločil njuno usodo.
A na koncu bo slavila ljubezen. -Morda v nebesih.
Zdaj ne pišem več komedije.
Moja ljubimca ločuje široka reka.
Družina, dolžnost, usoda.
Nespremenljiva kot narava.
Da.
To ni življenje, Will. To so ukradeni trenutki.
Potrpite malo. -Njeno veličanstvo naj potrpi? -Gospod, šla bom ...
Nedelja. Greenwich!
Zdaj pa me poslušaj, pestunja. Kraljica - presvetla vladarica,
božja izbranka, sonce, ki sije na nas -
je danes na praznovanju v Greenwichu pripravljena,
da mi podeli svoj blagohotni pristanek.
Zamude mi stara kobila ne bo oprostila!
Zato pojdi v sobo in mi jo pripelji s spodnjicami ali brez.
Ne smeš! Niti, če hoče kraljica! -Kaj pa naj? Se omožim s tabo?
Da bi bila žena revnega igralca.
Lahko to želim lady Violi, razen v svojih sanjah?
A bi, če bi lahko sledil svojih željam v kruti svetlobi dneva.
Saj jim slediš dovolj nebrzdano že ponoči.
Če je to vse, grem v Greenwich. -Potem pa bom šel s tabo.
Ne moreš. Wessex te bo ubil. -Znam se boriti.
Na odru.
O Will.
Kot Thomas Kent te ljubim, a Violo ločuje od tebe reka,
in v soboto teden se moram poročiti z Wessexom.
Po kraljičinem ukazu jo bom privlekel dol!
Dobro jutro, gospod.
Gospodična. Plima ne čaka nikogar, vas pa bi, prisegam.
Končno sva se le uredili.
Boste vzeli s sabo svojo perico?
Njeno gardedamo, sestrično z dežele.
Res ste čeden kavalir,
tako kot je rekla.
Lahko me kličete gdč. Wilhelmina. -Mogoče ob kakšni drugi priliki.
Ne boste se me otresli.
Še nikoli me ni potrebovala bolj. Prisegam pri vaših hlačah.
Zdaj? -Zdaj.
Kraljica je poslala po vas. Dobro ji odgovarjajte.
Ima nekega moškega? -Moškega? -Pesnika. Mislim, da iz gledališča.
Prihaja v hišo? -Pesnik iz gledališča?
Predrzen cenen falot! Christopher Marlowe, tako je rekel.
Je bil že kdaj v hiši? -Marlowe? O da. On je tisti.
Čeden telovnik ima. Škoda, da so njegove pesmi slabe.
Ta baraba!
Vaše veličanstvo.
Stoj pokončno, dekle.
Videla sem te že.
Ti si tista, ki si ogleda vse igre v Whitehallu in Richmondu.
Vaše veličanstvo.
Zakaj ti je gledališče tako zelo všeč? -Vaše veličanstvo ...
Odgovori! Ni mi treba praviti, kdo sem.
So ti všeč zgodbe o kraljih in kraljicah? O junaštvih?
Ali o ljubimkanju na dvoru? -Obožujem gledališče.
Kadar mi igrajo zgodbo, je resnično ...
Ne igrajo zate, ampak zame. In?
Najraje na svetu imam poezijo. -Raje kot lorda Wessexa?
Kadar ne boste mogli najti žene, poglejte v gledališče.
Pisci iger nas ne naučijo ničesar o ljubezni.
Prikazujejo jo izumetničeno, smešno ali pa pohotno.
A ne morejo je prikazati resnične. -O, pa jo lahko.
Hočem reči, da je zaenkrat res še niso,
a mislim, da jo nekdo lahko.
Lady Viola je mlada in naivna, vaše veličanstvo pa izkušeno.
Bogastvo stavim, da sta stvarnost in resnica sovražnici igranja.
Mislila sem, da ste tu zato, ker ga nimate.
Kaže, da nihče noče sprejeti vaše stave. -50 funtov.
50 funtov?
Vsota, vredna tehtnosti vprašanja.
Nam lahko igra pokaže resnično naravo ljubezni?
Jaz bom priča stavi
in jaz bom presodila, kdo je zmagal, ko bo prilika.
Zaenkrat še nisem videla takšne igre.
Ne bo nič več ognjemeta?
Po razburljivi avdienci lady Viole bi bil prav pomirjevalen.
Imejte jo, vendar ste velik tepec. Odkar sem jo nazadnje videla,
je nekdo, a ne vi, odtrgal njen cvet.
To opazi samo žensko oko.
Marlowe.
Burbage?
Kdo je tam?
Marlowe.
Ne izmučite se, popoldne imate še predstavo mojega Fausta.
Kaj bi rad, Kit? -Moj Pokol v Parizu je končan.
Kaj? Imaš zadnje dejanje? -Če imate denar.
Jutri. -Potem pa bo tudi igra jutri.
Bi že nehali, gospodična!
20 funtov ob prevzemu. -Le kaj je denar možema, kot sva midva?
Poleg tega pa mi že Shakespeare piše komedijo.
Saj res, Romea.
Dal jo je Henslowu. -Nikoli!
No, jaz odhajam v Deptford. Zbogom, gdč. Rosaline.
Shakespearu sem dal dva zlatnika za Romea.
Ste, toda Ned in Admiralovi možje ga bodo igrali v Rose.
Izdajstvo!
Izdajalec in tat!
O ne.
Ne!
Pri moji glavi - lej jih, Capuleti. -Pri moji riti - mar mi je zanje!
Tesno za mano! Bom jaz govoril z njimi.
Večer, gospoda; z enim od vaju samo besedo.
Boš takole igral?
Na položaje.
Pri moji glavi - lej jih, Capuleti. -Pri moji riti - mar mi je zanje!
Tesno za mano! Bom govoril z njima.
Večer, gospoda; z enim od vaju samo besedo.
In besedico še z nami?
Dajte ji kaj za par, naj bo beseda in palica.
Kje je tisti tatinski pisun, ki ne zna obdržati peresa v peresniku?
Kaj pomeni ta kraval?
Potegni, če si mož!
Izvrstno!
In pes.
Ne!
Uredite to na samem, igralci! Prosim!
Ne z mojimi rekviziti!
Will! Kaj ... -Spor med pisci.
Povsem normalna stvar.
Ostani tu.
Ranjen si.
Sinoči sem sanjal o brodolomu.
Naplavilo te je na obalo v daljni deželi. -Ne še.
To potrebujemo za prizor na balkonu.
Moja naložba! Lambert!
Maščevanje!
Slavna zmaga!
Pivo in ženske na račun hiše!
O, kako vesel trenutek.
To je krčma! -Tudi krčma.
Tebe se pa spomnim. Pesnik! -Da, William Osvajalec.
Samo eden naenkrat.
Tale je pa čeden. Pripoveduj mi o sebi, medtem kot ti ga božam.
To je hiša zloglasnega slovesa. -Že, a dobrega.
Kozarček pijače ti ne bo škodoval.
Dobrodošli v mojem najboljšem bordelu. Na Admiralove može.
Na Admiralove može!
Ja, bilo mi je kar všeč.
G. Kent,
nisi še namočil otepača.
Otepača?
G. Fennyman, radi imate gledališče, zato morate igrati v moji igri.
Pravkar pišem o zdravilarju, ki ima majhno, a ključno vlogo.
Sveta nebesa. Hvala. -O čem govori igra?
No, neka pestunja ...
Tišina!
Mojster Shakespeare me je prosil, naj igram vlogo zdravilarja.
Zdravilarja?
Kaj je zdaj to? Kje je brodolom? Kako se komedija konča?
Ko bi le vedel. -Kdo pa ve, če ne ti?
Daj nam pirate, klovne in srečen konec,
drugače te bomo poslali nazaj v Stratford k ženi.
Will! G. Henslowe! Gospodje!
Danes je za nas črn dan! Prejeli smo novice iz krčme v Deptfordu.
Marlowe je mrtev.
Zabodli so ga.
V krčmi v Deptfordu so ga zabodli do smrti.
Le kaj sem storil?
Bil je najboljši izmed nas. Ugasnila je velika luč.
Odpusti mi.
Naj mi Bog odpusti.
... zavoljo našega Gospoda, Jezusa Kristusa.
Nekega majskega jutra šel sem iz koče na sprehod.
Ravno ob jutranji zarji
sem srečal očarljivo dek...
Videti ste žalostni, gospodična. Pojdiva jahat.
Danes ni dan za to, gospod. -Mislil sem, da je tole konj.
V cerkev grem. -Seveda. Razumem. Pričakovano.
Da, pričakovano. V nedeljo. -In na dan žalovanja.
Srečal sem ga le enkrat v vaši hiši.
Žalovanje?
Kdo je mrtev?
Ljubi bog, nisem si mislil, da boste izvedeli od mene.
Velika izguba za gledališče in ples.
Gospodična.
Mrtev je? -Sinoči ga je nekdo ubil v krčmi.
Pridite. Molila bova za njegovo dušo.
Prizanesi mi, duh.
Prizanesi mi, za božjo voljo.
Will!
O, ljubezen moja. Mislila sem, da si mrtev.
Še huje je.
Ubil sem človeka.
Marlowe je pustil svoj pečat na mojem Titu Androniku
in Henrik VI je bil kot hiša, zgrajena na njegovem temelju.
Še nikoli nisi govoril tako lepo o njem. -Še nikoli ni bil mrtev.
Vse igre, ki jih bom še napisal,
bi zamenjal za eno samo njegovo, ki je ne bo. -Lažeš.
Lažeš tu ob reki, kot si mi lagal v postelji.
Da te ljubim, ni laž.
Res je, da sem poročen,
in da ne morem oženiti hčere sira Roberta De Lessepsa.
To si vedela tudi brez žene iz Stratforda,
a si me vseeno spustila v svojo posteljo. -Pubertetniška ljubezen.
Ljubila sem pisca in se vdala za sonet.
Jaz sem bil prevaran še bolj. -Da, res si bil,
ker nisem vedela, kako zelo te ljubim.
Ljubim te, Will, bolj kot le tvojo poezijo.
O, ljubezen moja.
Pobegnila si stran od mene. -Ko sem mislila, da si mrtev,
mi ni bilo mar za igre, ampak to, da te ne bom nikoli več uzrla.
Videla sem konec za naju dva, in ta se bliža.
Ne moreš se poročiti z Wessexom. -Če ne s tabo, zakaj ne z njim?
Kraljica bo vedela, kaj je razlog,
in z Willom Shakespearom bo konec. -Ne.
Toda k Wessexu bom šla kot vdova,
kajti čeprav ni najina zaobljuba posvečena, ni nič manj svečana.
Ker ubije Julijinega sorodnika Tybalta,
ki je umoril Romeovega prijatelja Mercutia,
Romea izženejo iz mesta.
A menih, ki je poročil Romea in Julijo ... -Jaz? -Ti, Edward.
Menih da Juliji napitek.
Skrivni napitek, po katerem je videti mrtva.
Pokopljejo jo grobnico Capuletov.
Ko se ji bo pridružil Romeo, se bo zbudila v življenje.
Nisem še končal.
Zlobna usoda hoče, da Romeo ne izve za menihov načrt.
Sliši samo, da je Julija mrtva. Zato odide k zdravilarju ...
To sem jaz.
In kupi smrtonosen strup.
Odide v grobnico, da bi se poslovil od Julije, ki leži tam kot mrtva.
Popije strup.
Umre ob njej,
nato pa se ona zbudi in vidi, da je mrtev.
Zato Julija zgrabi bodalo
in se ubije.
Od tega se bodo res valjali po tleh od smeha. -Žalostno in čudovito.
Modro žametno kapo imam, ki bo primerna.
Ravno tako sem videl nositi nekega zdravilarja. Samo mimogrede.
Da, tako bo v redu.
A en prizor manjka.
Med poroko in smrtjo?
Tu je igra. Zate.
Pisar v Bridewellu mi jo je spisal. Dobro roko za pisanje ima.
Dodal sem še en prizor.
Bi mi ga prebral? -Kaj, boš odšel? Saj ni še blizu dan.
To je bil slavec, slavec, ne škrjanec,
ki te tako je zbodel v plaho uho. Ponoči tam v granatovcu prepeva.
Meni verjemi, ljubi, bil je slavec.
Škrjanec, ki naznanja svit, ne slavec.
Ljuba, poglej, kako zavistne proge s čipko ločujejo vzhodne oblake.
Sveče noči so ugasle,
brdek dan stoji na prstih v megli vrh gora.
Zato moram iti, in bom živel, ali ostati, in umrem.
To ni luč dneva, jaz vem - to je utrinkov drobnih venec,
ki zate skozi noč bo nosil baklo
in v Mantovo razsvetljeval ti pot.
Zato ostani -
ni še nuje iti. -Naj me ujamejo,
naj usmrtijo.
Meni je prav, če ti tako bi rada.
Več želje imam, da bi ostal, kot volje, da bi šel.
Smrt, pridi dobrodošla. Julija hoče tako.
Bojim se, da boš prišel še daleč.
Upam, da bova še kdaj sodelovala.
Imam tak smrten strup,
da gre glava vsakomur v Mantovi, ki bi ga dajal.
Potem on. In nato jaz.
To ... To dajte v kakršno že tekočino in ...
Kako gre že?
Kako zveni srebrno sladko glas zaljubljenih ponoči -
kot lahna glasba ... -Shakespeare!
Povzpetniško ščene, umazano od črnila!
Pokazal ti bom, kje ti je mesto, in to je v peklu!
Zdaj ste na mojem ozemlju! -Boril se bom z vsemi vami!
Sam sem več kot dovolj!
Stran!
Prizadeti prijatelji.
To je morilec Kita Marlowa!
Will?
Vesel sem bil samo zato, ker sem mislil, da si umrl ti.
Will? Resnico govori.
Šlo je za gostilniški pretep.
Marlowe je nekoga napadel in dobil v oko svoj lastni nož.
Ni se strinjal z višino plačila. -Za igro? O nečimrnost!
Ne za igro, ampak za pijačo!
O bog.
Rešen sem bremena. -Kje je?
Zaprite gledališče.
Lord Wessex. -Rose daje zavetje tepcu, ki serje na moje ime!
Razrušite ga kamen za kamnom, preorajte in potresite z apnom!
G. Tilney, kaj pomeni to? -Uporništvo in nespodobnost.
Gospod. Tu je.
Kje, fant? -Tam. Videl sem njene joškice.
Ženska na odru!
Ženska! Gledališče je zaprto! -Zakaj pa, gospod?
Zaradi nespodobnosti in nesramnega sprenevedanja!
In nastopanja ženske na javnem odru!
Ne on, ona!
Njo sem tudi mislil.
Ženska je. -To gledališče je zaprto.
Prejeli boste obvestilo!
Ned, prisegam, da nisem vedel za to.
Nihče ni vedel. -On je vedel.
Videl sem ga, kako ji je ljubčkal joškice.
Konec je.
Tako mi je žal, g. Henslowe.
Hotela sem biti igralka.
Tako mi je žal, Will.
Bili ste ...
čudoviti.
Hvala.
To dajte v kakršno že tekočino in ...
Je vse v redu?
Dober bi bil.
Jaz bi bil odličen. -Jaz tudi.
Oba bi bila.
Lambert, ubij ga.
To lahko počaka.
Vodja dvornih svečanosti nas mrzi in ima za potepuhe in napihnjence.
Toda mojemu očetu, Jamesu Burbageu,
je kraljica kot prvemu podelila dovoljenje za gledališče,
in igre je črpal od pesnikov svoje dobe.
Pokazati jim moramo, da znamo stopiti skupaj.
Will Shakespeare je napisal igro.
Jaz pa imam gledališče. Zastor je vaš.
GLEDALIŠČE CURTAIN
Z dovoljenjem g. Burbagea vas producent Hugh Fennyman
vabi na predstavo g. Henslowa, v kateri igrajo Admiralovi možje
v izvrstni in žalostni tragediji Romeo in Julija,
z g. Fennymanom v vlogi zdravilarja. Ob treh popoldne.
Will! Potrebovali bomo Romea.
Pomaranče! Sladke pomaranče!
Moja ladja je pripravljena, da popoldne odpluje v Virginijo.
Nikar ne jokajte, lady De Lesseps, dobili boste kolonijo.
Vi pa s temi menicami 5.000 funtov.
Bi mi jih lahko izplačali kakih 50 v zlatu,
da poravnam račune v pristanišču?
A, nevesta!
Dobro jutro, gospod.
Vidim, da ravno poslujete, zato pojdimo v cerkev.
Umaknite se!
Tragedija Romeo in Julija ob treh popoldne v gledališču Curtain.
Gospod!
Bodite dobri z njo, gospod. -Bom. -Bog vas blagoslovi!
Hvala. Pojdimo. Pridna pestunja.
Plima ne bo čakala! Zbogom! Vsi ste dobrodošli v Virginiji!
Kandirana jabolka!
Kupite jabolka!
Hvala vam, gospod. Jabolka!
Bo takole v redu?
Ja.
Gledališče je razuzdanost! Sprijenost!
Nečimrnost in napuh!
To je prava narava gledališča!
M... Med ...
M...
Med ... Med najbolj ...
Konec je z nami. -Ne, vse bo še dobro.
Le kako? -Ne vem. Skrivnost pač.
Med najbolj čislanima vseh domov
v Veroni - ki jo prizorišče kaže -
prepir iz stare mržnje vstane nov, in bližnjih kri roke bližnjih umaže.
V sovražnih hišah sta se porodila
zaljubljenca pod zvezd sovražnih sij;
očeta nista sprave prej sklenila, da bridko sta končala sin in hči.
Glejte nas dobrohotno:
spodrsljaje odtehtal bo igralcev trud igraje.
Izvrstno. -Je bilo ...
dobro?
Gregor, ti povem - žaljivih svinjarij ne bova prenašala.
Seveda ne, saj nisva prenašalca svinjarij.
Hočem reči, kar potegnila bova, če nanese.
Gospod Shakespeare. -Vso srečo, Sam. Sam!
Ni moja krivda. Včeraj je še šlo. -Povej mi en stavek.
"Presladka bol - slovo."
Še ena mala težava. -Kaj naj storimo zdaj?
Predstava mora ... -Nadaljuj!
Julija se ne pojavi še 20 strani. Vse bo še dobro.
Le kako? -Ne vem. Skrivnost pač.
Le ne boj se. -A daj no - tebe da bi se kdo bal?
Naj onadva začneta. -Spačim se jima, ko bosta tukaj,
pa naj razumeta, kot hočeta. -Naka - kot si upata.
Jima jaz pokažem osle; sram naj ju bo, če to požreta.
Kažete osle nama, gospod?
Kratkomalo kažem osle. -Oprostite. Hvala.
Hvala. Oprostite. -Kažete osle nama, gospod?
Se lahko pogovoriva?
Nimamo Julije. -Ni Julije?
Ni Julije? -Vse bo v redu, gospa.
Kaj pa je s Samom? -Kdo pa ste vi? -Thomas Kent. -Poznate besedilo?
Prav tako dobrega gospoda služim kot vi. -Vsako besedico.
Grem tja, a ne drugih ogledovat: blišč nje uživat, ki imam jo rad.
Pestunja!
Kje je hči? Pokliči jo.
Kot sem bila devica pri dvanajstih, klicala sem.
Kaj je, kdo kliče?
Tičkica! Ne daj bog! Kje je punček?
Ej, janjčka!
Tičkica!
Julija!
Kaj je, kdo kliče?
Vse nas bodo zaprli v Clink. -Se vidimo v ječi.
Vaša ... Vaša mati.
Gospa, tu sem. Kaj želite?
Za tole gre.
Pestunja, pojdi malček, da bova sami.
Ne, pestunja, čakaj, sem presodila, da le kar poslušaj.
Saj veš, da hčerka je v prav lepih letih.
Res, njena leta vem do ure točno. -Ni jih še 14.
14 zob dam - jaz revica,
ki nimam več kot štiri ...
No, Julija, hči, povej mi, kaj ti misliš o poroki?
Velika čast, ki jaz o nji ne sanjam.
Stoj, Tybalt! In Mercutio!
Zadet sem.
Korajžo, fant, ne more biti resno.
Vprašajte jutri zame, in našli me boste v grobu.
Da!
Imam tak smrten strup,
a gre glava vsakomur v Mantovi, ki bi ga dajal.
Potem on in nato jaz.
Romeo, stran, pohiti!
Meščani gredo, Tybalt pa zaboden! Ne stoj osupel.
Knez te bo obsodil na smrt, če te dobijo. Proč, pohiti!
O, jaz, norec usodi! -Kaj še čakaš!
Kam je ta zbežal, ki je ubil Mercutia? Tybalt, v katero smer?
Tybalt tule leži. -Pokonci, z mano; ubogajte, gospod, v knežjem imenu.
Kje so podli pobudniki poboja?
"O, jaz, norec usodi."
Si se omožila?
"Če si že oženjen, za postelj svatbeno mi je grob namenjen."
Kaj, si odšel?
Moj dragec, gospodar, mož, ljubček -
vsak dan vsake ure pošlji mi glas:
veliko je v minuti dnevov.
Po tem štetju bom zelo že v letih, preden te vidim spet, moj Romeo.
Pozdravljam te.
O - misliš, da se še kdaj srečava?
Ko zdaj te gledam, se mi zdiš, tam nizko,
kakor bi bil kdo mrtev na dnu jame;
oko me vara - ali res si bled?
Ljuba, saj ti se tudi zdiš mi bela ...
Suha bolest kri pije.
Bodi zdrava!
Zbogom.
V posteljo vzemi tole stekleničko in spij ta dvakrat varjeni napoj;
Dih, toplota - nič več ne priča, da sploh še živiš.
In taka, kot sposojena iz smrti, in taka ostaneš 42 ur,
potem zbudiš se kot iz lepih sanj.
Ehej, zdravilar!
Sem pridi, človek. Vidim, da si reven.
Na 40 zlatih -
če dobim odmerek strupa ... -Imam tak smrten strup,
a gre glava vsakomur v Mantovi, ki bi ga dajal.
Takšenle ... -Z uboštvom bom privolil, ne pa z voljo.
Plačam uboštvu tvojemu, ne volji.
Oči, zadnjikrat glejte. Ve, roke, objemite zadnjikrat.
In, usta,
vrata diha,
z zakonitim poljubom ve pritisnite pečat
kupčiji s Smrtjo, ki pograbi vse.
Zdaj, grenki pospremnik, vodnik ostudni,
od morja zmučeni čolnič na mah
raztresni me na skalnatih pečinah.
Dvigam - na ljubljeno!
Vsa čast, zdravilar!
Res živahen strup.
Samo še ta poljub ...
in umrem.
Kje je moj mož?
Spominjam se, kje morala bi biti, in res sem tu. Kje je moj Romeo?
Mrtev!
Kaj je to?
Kaj skriva ljubi v roki? Kupico?
Strup, vidim, mu je bil prezgodnji konec.
Krasno: nož,
V tej nožnici rjavel boš.
Tu počivaj
in naj umrem.
Današnje jutro mračen mir preseva,
dan od potrtja rase sonca prazen.
V pogovoru premelje se zadeva.
Enim pomilostitev,
drugim kazen.
Bolj bridke zgodbe o ljubezni ni,
kot je o Juliji
in njenem Romeu.
Bravo!
Bog čuvaj kraljico! -Aretirani ste v imenu kraljice Elizabete!
Kdo, g. Tilney?
Vsi!
Admiralovi možje, Chamberlainovi možje
in vsi vi nesposobni lenuhi, ki kažete prezir
do pooblastil, ki mi jih je podelilo njeno veličanstvo!
Prezir? Zaprli ste Rose. Nisem ga odprl.
Ta ženska je ženska! -Kaj?
Ženska? Mislite tega kozla?
Vsi greste v ječo, v imenu njenega veličanstva, kraljice Elizabete!
G. Tilney!
Ne opletajte tako z mojim imenom. Še obrabili ga boste.
Angleška kraljica ne obiskuje nespodobnih javnih prireditev.
Zato tu nekaj ne bo držalo.
Pridite sem, g. Kent. Naj si vas ogledam.
Da, iluzija je izredna.
In vašo napako, g. Tilney, vam z lahkoto odpuščam.
A o tem, kako je ženski v moškem poklicu, vem nekaj tudi sama.
O, da, še predobro.
Dovolj, g. Kent.
Če bi bil tu vsaj lord Wessex.
Saj je, gospa.
Vaše veličanstvo.
Spominjam se neke stave,
če nam lahko igra pokaže pravo naravo ljubezni.
Mislim, da ste jo danes izgubili.
Videti si zelo goreč fant. Ti je bila igra všeč?
Všeč mi je bilo, ko se je zabodla, vaše veličanstvo.
Gospod Shakespeare.
Naslednjič pridite v Greenwich nezamaskirani,
pa se bova še malo pogovorila.
Vaše veličanstvo.
No, lord Wessex. Ste tako kmalu izgubili ženo?
Res mi manjka nevesta
in zvečer bo odplula moja ladja v Novi svet.
Kako se bo vse to končalo?
Kot se nesrečna ljubezenska zgodba mora - s solzami in potovanjem.
Poroke, sklenjene pred Bogom, ne morem razdreti niti jaz.
G. Kent.
Lord Wessex je v gledališču izgubil ženo, tako kot sem napovedala.
Poslovite se in jo pošljite ven.
Čas je, da se poravna račune.
Koliko je znašala stava? -50 šilingov.
Funtov.
Dajte jih g. Kentu. Poskrbel bo, da jih bo dobila prava oseba.
Naročite Shakespearu, naj za naslednjič napiše kaj bolj vedrega,
za predvečer svetih treh kraljev.
Prepozno.
Lady Wessex.
Nič več ti ne bo treba igrati.
50 funtov, Will, za pesnika resnične ljubezni.
Dovolj imam gledališča.
To je za sanjače.
Poglej, kaj so nama prinesle sanje.
To sva si storila sama.
In za nič na svetu ne bi hotela drugače.
Prizadel sem te in žal mi je za to.
Če zato ne boš več pisal,
bo meni žal še bolj.
Kraljica zahteva komedijo, Will, za svete tri kralje.
Komedijo.
Kdo bi bil moj junak?
Najbolj žalosten nesrečnik v kraljestvu, bolan od ljubezni?
No, začetek je.
Naj bo vojvoda in tvoja junakinja ...
Prodana v zakon in na pol poti do Amerike.
Na morju torej. Na potovanju v Novi svet.
Nevihta. Vsi utonejo.
Ona pa pristane na prostrani in nenaseljeni obali.
Odvedejo jo k vojvodi ...
Orsinu. -Orsino?
Dobro ime.
A ker se boji za svojo krepost, se preobleče v fanta.
In zato mu ne more razodeti svoje ljubezni.
Toda vse se konča dobro. -Kako pa?
Ne vem.
Skrivnost pač.
V mojih očeh se ne boš nikoli postarala, zbledela ali umrla.
In ti ne v mojih.
Zbogom, ljubezen moja.
Tisočkrat zbogom.
Dobro piši o meni.
Dvanajsta noč
Prvo dejanje
Moja zgodba se začenja na morju,
na tveganem potovanju v neznano deželo.
Pripeti se brodolom.
Divje morje buči in se peni.
Drzno ladjo vihar raztrešči na koščke
in vse uboge pare na njej
utonejo.
Vsi razen ene,
dame,
katere duša je večja od oceana
in katere duh je močnejši od objema morja.
Ona ne konča v mokrem grobu,
ampak dobi na neznani obali priložnost za nov začetek.
To bo ljubezenska zgodba,
in ona bo moja junakinja za vedno.
In ime ji bo Viola.
Prvi prizor: Morska obala
Prevod in priredba: Skalar