Русия, недостъпна за останалата част от света за толкова дълго време.
Сега отворените граници разкриват нейните тайни.
В сърцето й се намира място на изненади,
Сибир.
Не само замръзнала пустош, но той е и област с невероятно разнообразие,
на преходна красота и застрашени животни,
където дивите животни и дивите земи са удивителни.
Това е Сибир.
ДИВАТА РУСИЯ
СИБИР
С размери 70 пъти колкото Обединеното кралство,
но с малко повече от два пъти повече население,
Русия остава едно най-великите диви места в света.
Тя се простира на 10000 км, обхващайки почти половината свят.
А Сибир покрива почти 10% от сушата.
Синоним на убийствен студ,
части от него могат да се напичат до 40°С.
Но да мислиш за, Сибир, значи да мислиш за сняг.
Зимата допринася за неговата репутация.
От ноември до февруари, 100% от Сибир са покрити със сняг.
Дълбок понякога до 80 см.
Но Сибир не затваря за сезона.
Неговите обитатели просто живеят малко по-трудно.
Докато гарваните поздравяват утрото,
топло изолираните евразийски вълци пренебрегват студа.
Тези социални животни, живеят и ловуват на глутници,
състоящи се понякога от една двойка а, в добри времена, от по 36 индивида.
Една многочислена глутница може да господства
над територия, по-голяма от 13000 кв. км,
това е пет пъти повече от територията на Париж.
Те смущават сокол, който на свой ред тормози враните.
Очевидно 13-те милиона кв. км на Сибир все още не са им достатъчни
Воят, вълчият боен зов, събира глутницата
и предупреждава другите вълци да се махат.
Хорът може да се чуе на 10 километра.
Силното обоняние помага при намирането на мърша или жива плячка.
Всяко животно може да изяде до 9 кг месо и да измине до 200 км на ден.
Когато езерото е замръзнало, те ядат леда, за да утолят жаждата си.
В северната част на Сибир се намира Якутия,
идилична и живописна,
а също и най-студеното място в северното полукълбо.
Температурите тук може да спаднат до -70°С.
Якутските коне ги понасят без проблем.
За да оцелеят през суровите зими, те ограничават движенията си до минимум.
С тежките копита разравят дълбокия сняг, за да намерят замръзнала трева,
а сега, през март, много ядат за двама,
подготвяйки се да родят през май или юни,
когато времето най-накрая ще се затопли.
Един доминиращ мъжки се чифтосва с няколко женски.
През хилядолетията, те са развили
дебела кожа и гъста козина, за да ги пазят от студа.
Мазнината натрупана предното лято
осигурява енергия по време на оскъдните зимни месеци,
но не всички ще оцелеят.
Още малко на север, друг преживял студено време се е вкопчил в живота,
една от най-редките птици в света,
критично застрашения Сибирски бял жерав.
При 3500 останали в света и само 4 птици в Западен Сибир,
размножаващите се двойки са безценни.
След като са прекарали най-лошото от зимата в Китай,
те са пътували почти 5000 километра,
за да се размножават в усамотението на руската тундра.
При толкова малко птици, тяхната моногамия работи срещу тях,
тъй като трудно си намират партньори за размножаване.
Но когато се намерят и двамата родители отглеждат малките си.
Женската снася две яйца, но обикновено оцелава само едното пиле.
С намаляването на местата им за зимуване,
намаляват и шансовете им за оцеляване.
Другаде потайни животни дебнат в горските сенки.
С лице като на кенгуру и зъби на вампир,
мускусният елен прави плахи стъпки през гората в търсене на лишеи.
Не се заблуждавайте от зъбите:
мъжките ги носят за перчене вместо рога.
Колкото по-стар е еленът, толкова по-дълги са зъбите.
Но другият край на елена, е това което привлича повече внимание,
мускусната жлеза на мъжкия произвежда аромат,
който е неустоим за кошутите и производителите на парфюми.
Въпреки че еленът има лошо обоняние, мускусът успява да привлече женски.
За съжаление, човешката търговия с мускусни жлези
е намалила драстично броя на тези елени.
И тъй като само 2/3 от женските раждат всяка година,
популацията се възстановява бавно.
След хранене, те преживят, повръщайки храната си,
за да я сдъвчат отново и да подпомогнат храносмилането.
Въпреки, че си почива, той е нащрек.
На близката полянка, гарваните се възползват
от смъртта на една от бременните кобили.
Техните остри човки могат да оберат
каквото е останало от оглозгания вече труп.
На английски група гарвани се нарича "ънкайднес" - жестокост
и те са както жестоки, така и интелигентни.
Те могат да издават над 30 различни звуци.
Но воят на вълците плаши дори и тях.
Вълците не спят зимен сън и постоянно търсят храна.
През есента и зимата глутниците бродят от място на място в търсене на храна.
Водени от острото си обоняние, те ще убият, откраднат и изядат
каквото е нужно, за да напълнят стомасите си.
Гладните вълци нападат месото с такава жестокост,
че дори се бият помежду си.
За птиците е време за малко забавление.
Като бозайниците птиците обичат да играят.
И гарваните са едни от най-смешните.
Те могат да си го позволят -
възрастните гарвани изглежда нямат естествени врагове.
Време е за едно бързо почистване и всичко приключва,
е, почти.
Преди човека да направи първите си стъпки,
древни убийци бродели по земята.
Без конкуренция те не се бояли от нищо,
докато майката природа не се намесила.
Зоната на северната иглолистна гора зона, наречена тайга покрива Сибир.
Най-голямата гора в света се простира на 7 млн кв. км.
Североизточната част, Якутия, земята на хората на коне,
достига до арктическия кръг.
И макар якутските коне да се скитат тук, те не са сами.
През хълмовете на Якутия преминава огромна армия,
елени,
стадо от хиляди ндивиди.
Създадени за студ, северните елени, или карибу,
имат кухи, заострени косми, които задържат топлината близо до телата им.
Те не са дошли тук случайно.
Това е годишната миграция.
Якутите са древен народ,
смята се, че са мигрирали на север до Якутия преди около 700 години.
И докато повечето са се преместили в градовете,
400000 все още живеят като традиционни номадски пастири.
Пастирът трябва да заведе животните до ново пасище
преди снегът се стопи и да попаднат в капана на тресавищата.
Те трябва да натрупат мазнини през топлото време,
за да могат да издържат зимните студове.
Старейшината на племето ги храни със сол,
рядък деликатес, което го прави много популярен.
Но да се разхождаш сред гората от еленски рога е опасно занимание.
Веднага щом обезопасят елените, е време да празнуват,
като изядат един,
започвайки с езика.
Подобно на добитъка в други части на света,
елените са от жизнено значение за тези якутски хора.
Всеки зависи от тях.
Животните осигуряват храна, облекло, кожи и др.
Оставени сами на себе си, северните елени могат
да се скитат по-далеч от всеки друг земен бозайник,
около 5000 км на година и да достигат скорост около 80 км/ч.
През лятото, те могат да образуват стада от десетки хиляди индивиди.
Но за якутите, това малко стадо е достатъчно.
През пролетта, когато времето най-накрая се затопля,
реките започват да се размразяват.
Натрошеният лед създава удобни салове за мързеливите водни птици.
Но дупките в леда също дават шанс на звънарките да ловят риба.
Скоро, те ловуват усилено.
Те не са единствените, които се борят смело със студените води.
Гмурците оправдават името си
гмуркайки се за малки буболечки и ракообразни.
С размразяването на реката, птиците се тълпят на свободните участъци.
Отстъпващият лед освобождава забележително издръжливо земноводно.
Сибирският саламандър.
Веществата в кръвта му дават възможност да оцелее при температури от -40°С.
Те могат да останат замръзнали в продължение на години
преди да се размразят и да оживеят отново.
След това те се отправят към студената вода,
където ще се чифтосат и ще снесат яйца
преди да замръзнат отново през следващия сезон.
Сибирският саламандър е един от малкото видове,
които могат да оцелеят при такова дълбоко замразяване.
Когато се преместим на 15000 км до южните сибирски степи,
пейзажът рязко се променя.
Боровите гори отстъпват на нещо, което прилича на африканските равнини.
Тук дивите коне тичат на свобода.
Те споделят земята с малки групи от камили
и странни газели с големи гуши.
Тези странстващи газели някога бродели из Централна Азия с десетки хиляди,
но ловът и загубата на местообитания са взели своя дан.
Те обикалят из равнините ядейки треви и храсти,
а при есенното разгонване, гърлото на мъжките се подува,
откъдето идва и името им.
Изплашената газела може да побегне от враговете си с 60 км/ч.
Те преминават като бриз през оградата по монголската граница.
Когато се насочим на югозапад на 3400 км покрай монголската граница,
теренът преминава в планински.
Алтайските планини се издигат на 4500 м в небето
и са два пъти по-дълги, от европейските Алпи.
В тази суха, сурова и обрулена от вятъра среда
живее най-голямата овца на света
Аргалите, с тегло около 160 килограма,
са ценени от ловците заради техния размер.
Един мъжки с харема си изглежда спокоен.
Но дори и без ловците, животът на алфа мъжкия е напрегнат.
Идва претендент.
На един млад мъжки му трябват повече от три години,
за да развие впечатляващите рога на възрастен,
които могат да се извиват спираловидно до 190 см и да тежат до 20 кг.
Групата на женските привлича вниманието на кандидат-женихите.
Алфа мъжкият не е особено впечатлен.
Младокът ще види какво означава да бъдеш върховният мъжки.
Но претендента поема ударите
просто, за да изпита решимостта на господстващия мъжки.
Върховният мъжки царува над харем от до 25 женски,
докато младоците чакат отстрани.
Този овен усеща възможност да се чифтоса.
Извиването на устните, наречено флемен рефлекс,
му позволява да усети феромоните във въздуха,
показващи коя женска е разгонена.
Тя е тук някъде, но коя?
Той опитва най-еротичния си подход, но момичетата не са в настроение.
Най-накрая той получава краткотрайната си награда.
Няма значение, той ще се чифтоса с много женски през сезона.
Но той не е единственият, който знае, че тази миризма означава нещо хубаво.
Пристигат още ухажори.
Те опитват да се промъкнат докато алфа мъжкият е разсеян.
Но той скоро се усеща.
Дебелият врат поема ударите.
Деликатният мозък е предпазен под основата на кухите рога.
Той защитава претенциите си и премества харема.
Но един от претендентите няма да се откаже толкова лесно.
Те могат да се ударят с почти 100 км/ч.
Накрая, един последен удар обозначава края.
Когато в Сибир дойде пролетта, потоците се освобождават.
През хилядолетията, буйните води са
прорязали твърдите скали и боровите гори.
В Югоизточен Сибир, голяма част от тях се влива
в седмото по големина сладководно езеро в света,
дълго 636 км и 80 км в най-широката му част,
това е езерото Байкал.
Това огромно езеро съдържа 20% от прясната вода на Земята,
колкото всичките пет Големи езера на Америка, взети заедно.
Но с температура на водата рядко надвишаваща 8°С,
то не е толкова гостоприемно, колкото изглежда.
Но това е достатъчно за обитателите му -
единствените сладководни тюлени в света,
Байкалските тюлени.
Никой не знае как са попаднали в затвореното езеро.
Една от теориите е, че са еволюирали от
пръстенчати тюлени преди 0,5 млн години,
когато на Северния ледовит океан е навлизал в Сибир.
Хилядите години изолация са ги превърнали в отделен вид.
В средата на езерото са островите Ушкани.
Тук тюлените формират колонии в безопасност от човешкото хищничество.
След гмуркане в езерото, нищо не е по-добро
от сухо място за почивка на крайбрежните скали.
Достигането до него никак не е лесно, когато използваш плавници.
Но под водата, те са хидродинамични торпеда,
профучаващи със скорост до 25 км/ч.
Най-старото и най-дълбоко езеро в света, над 1,5 км,
възникнало преди повече от 20 млн години,
когато две тектонски плочи се разделили.
Те все още се разделят с около 6 мм годишно.
Тук долу, колония от байкалски сюнгери прилича на коралов риф.
Те могат да оцелеят дори под плътна ледена покривка.
60% от съществата намерени тук са уникални за езерото.
Макар че някои животни са малки,
богатата на кислород вода позволява изключителен растеж на други.
Някои амфиподи в Байкал могат да достигат до 90 мм.
Дълбоко в езерото, живота и смъртта тихо се сменят.
Охлюви оглозгват гниеща риба.
Други се чифтосват в студените води.
Петдесет метра по-горе на повърхността, Байкал се подготвя за инвазия -
ручейници.
След като са прекарали около година под водата както ларви,
те се превръщат в крилати възрастни и политат в небето.
Милионите малки мухи привличат много по-големи животни.
Докато покрай на бреговете на езерото
продължава оргията на масовото чифтосване,
кафявите мечки идват да похапнат от този мимолетен пир от протеини.
Мухите живеят само една седмица,
така че трябва да бързат да снесат яйца във водата, преди да умрат.
И в продължение на около 10 дни, мечките ги търсят, живи или мъртви.
Те могат да изядат до 40 кг храна на ден
и мухите са приятно допълнение към тяхната предимно вегетарианска диета.
Много от тях са привлечени от този краткотраен пир.
Но дори и при такова изобилие,
по-малките мечки трябва да отстъпват на по-големите.
Докато животните процъфтяват в гората около езерото Байкал,
различна популация от същества процъфтява в средата му.
На 1,5 километра от най-близкия бряг се намира остров Олкон.
Това е най-големият от 25-те острова в Байкал -
приблизително със същия размер като Дубай.
Някои змии са успели да пресекат водата и да се заселят на остров Олкон.
Този, пъстър смок, не е отровен.
Но те държат популацията на гризачите под контрол.
Далеч от скалите по пасищата, семейство земни катерици бди зорко.
Само на три седмици, четири малки
са започнали да изследват света извън бърлогата.
Както при сурикатите в Африка, бдителността е от ключово значение.
Те остават нащрек, дори когато се хранят.
Когато не похапват трева, земните катерици се хапят помежду си.
Пощенето е съществена част от живота им, защото,
дори и змиите да не ги докопат ще го направят насекомите.
Внимателен оглед показва, че тяхната козина
крие миниатюрна вселена от кърлежи и насекоми
Все пак, може би не са толкова сладки.
Земните катерици не са единствените с проблеми на Олкон.
На езерото живеят около 100 хил Байкалски тюлени,
което скоро може да бъде проблем.
Върху скалите около острова се трупат стотици.
Те треперят неволно, за да се стоплят
и търсят скалите, за да се припичат на слънце.
Но мястото е малко.
Късметлиите се блъскат, което не гарантира задължително топло посрещане.
Нервността на един скоро се разпространява.
С малко естествени врагове, тюлените явно обичат да се тормозят един-друг.
Но кавгата върху топлата скала превъзхожда
това да си отвън и да се опитваш да се качиш.
Този специален курорт не приема нови гости.
Вечерта хвърля хладна мъгла над езерото,
докато последните снасящи яйца ручейници
биват събирани патиците и мечките.
Кафявите мечки обичат здрача
и предпочитат да се подвизават по изгрев или залез.
Те имат фантастично обоняние
и могат да проследят миризмата на труп от 3 км.
Но те не са сами в това отношение.
Два хищника са по следите една и съща плячка,
но няма начин 50 кг вълк да отправи предизвикателство към 500 кг мечка.
Докопал я първи, по-слабият вълк отмъква каквото може,
голяма кост от крака,
но спирането, за да погледне назад е грешка.
За щастие апетита на мечката я отвежда при по-голямата плячка.
През нощта и двамата ще получат дял от плячката.
Края на август и докато лятото преминава в есен,
земята около Байкал започва да се преобразява.
Върху меките гниещи дървета бързо поникват гъби.
Влажният подлес на гората оживява.
Наедряват различните видове боровинки.
Време е за прибиране на реколтата.
Въпреки че бурундуците живеят на земята,
те зависят от сибирските борове.
Докато единият натъпква торбичките в бузите си, друг чака своя шанс.
В безмилостния свят на събирачите на борови ядки, победителят взима всичко.
Преди да падне снегът бурундуците трябва да съберат
достатъчно семена и ядки, за да изкарат дългата зима.
Всеки ще натрупа около 4 кг храна в бърлогата си,
събирана буза по буза.
Това отнема много усилия,
особено когато конкурентите наблюдават всеки твой ход.
Бурундуците не са най-добрите събирачи в гората.
Тази титла вероятно принадлежи на колониите от червени мравки.
По целия свят, мравките са толкова многобройни,
че общото им тегло е почти толкова, колкото на човешкото население,
сила с която трябва да се съобразяваме.
Работниците образуват безкраен конвейер за събиране на храна.
Тази калинка е само едно от около 60-те хиляди същества
хващани и отнасяни в един мравуняк всеки ден.
Когато мравките излизат на поход, другите насекоми побягват.
Но хлъзгавата кората на брезата
прави гибелта на този бръмбар сечко неизбежна.
Тълпата се втурва да го надвие,
поливайки го с мравчена киселина, която прониква под бронята му.
Тогава мравките разчленяват гиганта и го отнасят в гнездото, парче по парче.
Както зимата се връща през ноември,
далечните върхове възстановят своята снежна покривка.
Тя скоро ще се разпростре.
На 3500 м височина в Саянските планини,
близо до руско-монголската граница, сибирският козирог търси храна.
Те преживяват от оскъдните треви по слънчевите южни склонове.
Но някои проявяват по-различен апетит.
Голям мъжки проверява своята група от женски.
За един козирог, любовната игра означава
около 30 минути удряне, крещене, и уриниране.
Когато алфа мъжкият се обърне с гръб, млад претендент опитва да се перчи.
Но тромавото му приближаване предупреждава шефа.
Време е да изчезва.
На голяма надморска височина, температурите винаги са сурови,
но сега, из целия Сибир се завръщат големите студове,
а в някои места падат до -60°С.
Водите на Байкал бавно замръзват
и скоро ще формират ледена покривка дебела почти един метър.
Снегът си възвръща планините и засипва горите.
Но за някои, забавлението тепърва започва.
Диви свине.
Тези твърдокосмести зверове нямат никакви оплаквания от студа.
Пониква им по-дебела зимна козина, за да се справят със снега.
Твърд хрущялен диск превръща муцуната им в инструмент за копаене.
Те могат лесно да разорат снега и леда, за да надушат вечерята си.
Те са на всеядна диета.
Каквото намерят го изяждат.
С навиците си те неволно помагат на екосистемата
като разпръскват семена из техните местообитания.
Дори и най-малките прасенца се наслаждават на остатъците,
въпреки че са много чувствителни към студа.
В краен случай те ще се възползват от гъстата козина на възрастните.
Докато този дебелия спи, младежите си опитват силите,
подготвяйки се за времето, когато ще пораснат.
Те ще са достатъчно силни да се борят за женски чак като навършат 5 години.
Дотогава, те редовно ще усъвършенстват своите спаринг умения.
Те ще останат с групата, докато съзреят.
По време на дългия зимен студ, езерото Байкал се превръща
от плосък простор в натрошен кристал.
Движението на огромната му повърхност
размества и разкъсва ледените пластове.
Възрастните тюлени прекарват зимата сами, предимно във водата.
Но дойде ли април, те ще имат компания.
Това малко е първото появило се за сезона.
Отбиването при байкалските тюлени е рязко.
През осемте седмици докато кърми малкото
в снежната бърлога майката гладува,
след това тя просто го изоставя на повърхността.
Скоро ледената повърхност ще бъде осеяна с още появяващи се малки.
Това вече няма търпение да проучи своя свят.
Слой от мазнини му пази топло над и под водата,
където ледените пещери образуват замръзнал рай.
Но мразовитата репутация на Сибир разказва само половината от историята,
Красотата му, необятна като неговите граници и разнообразието
могат да съперничат на всяко друго място на Земята.
Тази руска земя, на планини и езера, гори и равнини
може да бъде описана само с една-единствена дума -
Сибир.
Превел за kolibka.com dartakoff