Når man står midt i en historie, er det faktisk ikke en historie endnu.
Det er blot et virvar. En mørk buldren, en blindhed.
Et kaos af glasskår og træsplinter.
Som et hus i stormvejr. Eller et skib, som smadres imod et isbjerg -
- eller rammes af en forkert sø, og hvor ingen om bord kan stille noget op.
Det bliver først senere en egentlig historie -
- når man fortæller den til sig selv eller til en anden.
- Hvor langt skal jeg op? - Tre etager.
- Lad os fortsætte. - Hold bare pause, når du vil.
Herligt...
Så må det være her. Hej...
- Du skal sidde her. - Fint.
- Fint. Lad os lige se... - Det er første halvdel.
- Hvad? - Første halvdel af optagelserne.
- Skal jeg læse det hele? - Ja, der er mere...
Alt det her? Det er jo alt det, jeg skrev. Det er jo ren afstraffelse.
Hvis stol er det?
Jeg er bange for, at jeg får svedpletter på skjorten.
Så er jeg klar. Jeg kan ikke lide det her.
- Er du nervøs? - Lidt.
Det bliver kun værre.
Du forklarer mig forhåbentlig på et tidspunkt, hvad det her går ud på.
Du har jo to kameraer, som filmer mig under indtalingen.
- Sådan gør man normalt ikke. - Det ved jeg da ikke.
Vi har sagt, det er en dokumentarfilm, men det er faktisk en forhørsproces.
Det er en forhørsproces.
Jeg har altså brug for nogle piller. Jeg er simpelthen så nervøs.
Har jeg noget mellem tænderne?
Jeg føler, at jeg sveder.
Hvor er jeg i billedet?
Hvordan ser min brystkasse ud?
Det er showtime.
Er det mig nu? Åh, undskyld.
Okay, far. Vi begynder bare, når du er klar.
Fint. Så går vi i gang.
I begyndelsen. Slutningen. Jeg er enestående.
Fra det øjeblik jeg blev hevet ud af min mors mave -
- og ind i denne kolde verden, var jeg fuldendt.
Et produkt af det dna, som jeg havde arvet fra min mor og far.
De blev selv født som færdige produkter.
De arvede deres dna fra deres forældre, som også havde fået deres i arv.
Jeg ved, at jeg altid har været her.
Jeg har været et sted i mine forfædres dna og har kun ventet på at blive født.
Denne unikke mand har altid eksisteret. Selv da der intet var.
Så hvor skal jeg begynde?
Kan du fortælle hele historien, far?
Om ægteskabet med mor? Og om alt det, der skete sidenhen?
Du godeste.
Hele historien?
Jeg vil bede dig fortælle hele historien -
- som om jeg slet ikke kender den. Fra begyndelsen og frem til slutningen.
Kan du fortælle hele historien fra ende til anden med dine egne ord?
- Ligesom et slags potpourri? - Ja.
Kan du beskrive hele historien fra start til nu med dine egne ord?
Hvad?
Så må jeg vist hellere lige tisse af først.
Jeg kommer tilbage om et øjeblik.
Hvordan har du det med, at vi laver denne dokumentar?
Du må gerne svare helt ærlig. Det har mange af de andre gjort...
Jeg tænker umiddelbart: "Hvem fanden interesserer sig for vores familie?"
Må jeg gerne bande? Hvem interesserer sig for vores åndssvage familie?
Jeg bliver genert, for det er min familie. Alle familier har en historie.
Men det er da interessant at analysere det, som skete -
- og se på alle dets konsekvenser og perspektiver.
Læg ud med at beskrive mor så præcist som muligt.
Mor... Jeg vil kalde hende "mor". Ikke Diane.
Som barn syntes jeg, at hun var fantastisk festlig.
Hun var så entusiastisk, og hun var så engageret i alting.
Jeg husker mor som en meget højrøstet person.
Hun trampede i gulvet, når hun gik, så pladespilleren hoppede.
Hun var sikkert sjov at feste med -
- og sjov at have som publikum, fordi hun lo så højt.
Man kan ikke tale om Diane uden at nævne hendes latter.
Der var altid latter, der hvor hun var.
Det var hendes glæde, som virkede så tiltrækkende på andre.
Hun havde en smittende personlighed.
Som barn så jeg "I Love Lucy", og jeg troede faktisk, at det var hende.
- Fordi hun var så sjov og fjollet. - Hun var kærlig og fuld af liv.
Hun elskede at danse og fest og synge.
Og hun blæste på, at hun sang falsk.
Hun var sorgløs. Når man var sammen med hende, nød man bare livet.
Nogle menneskers livsglæde virker smittende på andre.
Folk tiltrækkes af den type mennesker.
Hun var meget produktiv, og hun kunne håndtere mange ting samtidig.
Hun talte tit i telefon, og jeg kan huske hånden:
"Vent lidt."
Når jeg mødtes med Diane, var der altid et eller andet galt.
Enten havde hun glemt noget i en taxi -
- eller også sagde hun: "Kom, for jeg har lige gjort noget dumt."
Og så løb hun altid foran, mens hun prøvede at forklare, hvad der var sket.
Hver gang jeg så hende, var der altid gået et eller andet galt.
Og det var hendes fejl -
- men hun forsøgte så at gøre skaden god igen.
Så vidt jeg ved, var mor med i forskellige teaterproduktioner.
Hun mødte Michael under en af produktionerne og faldt straks for ham.
I 1965 spillede Michael Mick i "The Caretaker".
Han mindes, at en fra publikum kom om i garderoben for at rose ham.
Han blev præsenteret for hende. Hun hed Diane.
Hun var så glad for forestillingen, at hun så den to gange mere.
Jeg tror faktisk ikke, at Diane blev forelsket i mig -
- men i den rolle, jeg spillede. Rollen er helt anderledes end mig.
Han er spændende og dominerende, og man bliver helt tryllebundet af ham.
Sådan er jeg slet ikke, men naturligvis elskede jeg at spille rollen.
Det er da ironisk, at Diane kommer for at se et teaterstykke -
- og mens hun ser stykket, indser hun:
"Her er den person, jeg har ledt efter hele mit liv."
"Jeg har jo ledt efter en interessant og hemmelighedsfuld person."
Hun var selv skuespiller, og de optrådte snart sammen -
- i "The Condemned of Altona" Det forandrede for altid deres liv.
Diane spillede skuespillerinden, mens jeg spillede den tyske soldat.
Det var også en interessant rolle.
Så her spillede vi igen to roller fremfor Michael og Diane.
De var efterfølgende til en fest, hvor de havde en mærkelig diskussion -
- og så tilbød far at køre hende hjem. Og det takkede mor ja til.
Ja, jeg tilbød hende et lift. Jeg sagde:
"Min Mercedes-Benz sportsvogn holder derude, hvis du vil køres hjem."
Far indrømmede så, at han ikke havde nogen bil.
Det var faktisk mor, som var i bil -
- så de havde begge løjet, fordi de gerne ville hjem sammen.
Så elskede de. Mick og Diane.
Nu skal I høre om nogle af Michaels andre kunstneriske udfoldelser.
Da Michael blev gift med Diane -
- købte han et kamera og filmede deres hvedebrødsdage i England.
De optagelser har flere kendetegn.
Når man ser mennesker i optagelserne, vil man jo gerne vide mere om dem -
- men så begynder kameraet at vandre op mod eksempelvis tagene.
Eller at filme ud mod horisonten. Jeg undgik helst at filme mennesker.
Diane sagde engang, at han på den tur havde brugt mere tid på -
- at pille ved kameraet end på at holde om hende.
De var meget forskellige.
Det var utroligt, at de havde fundet sammen, for de var et umage par.
Hun var som regel letbevægelig -
- mens han var meget rolig. Han hvilede i sig selv og var i balance.
Hun var så udfarende, at der nærmest var helt tomt inden i hende.
Michael var en meget privat person. Det var Diane slet ikke.
Hun var på ingen måde snu. Hun satte aldrig en facade op.
Hun havde vist ingen facade, men hun var hemmelighedsfuld.
Men hendes hemmeligheder var gemt lige så diskret af vejen.
Og fordi hun var så farverig, så glemte man at fokusere på de diskrete ting.
Man var mere optaget af, at der var så meget fest og farver.
Jeg synes, at hendes helt store styrke var hendes vitalitet.
Hendes evige insisteren på at leve livet fuldt ud.
Sådan er jeg slet ikke.
Jeg elsker at lade som om, men jeg er ikke sådan i virkeligheden.
Jeg fløj aldrig ud af sengen om morgenen -
- og drønede rundt ligesom Diane. Hun gjorde ti ting på én gang.
Jeg gjorde kun en halv ting ad gangen.
Diane var tiltrukket af hans intellekt, men savnede at blive rigtig begæret.
Far siger, at mor havde mere lyst til sex, end han havde.
Når jeg spurgte ham ligeud om for eksempel oralsex -
- så sagde far, det var mest anset for at være noget, man gjorde i Frankrig.
Jeg har aldrig opfattet min far som snerpet. Han kan tale om alt -
- og han forarges aldrig over noget -
- så det er sjovt at tænke på, at oralsex var...
Måske var det virkelig sådan, men det er sjovt at tænke på -
- at det var noget, som lå ham så fjernt.
Jeg plejede at sige -
- at en elskovsnat med en død vombat sikkert ville være mere interessant -
- end en elskovsnat sammen med mig efter 12 års samliv.
Hvem ved?
Jeg var vist en udmærket ægtemand -
- i forhold til hvad jeg bidrog med til husholdningen.
Har du en liste over, hvad en mand bør bidrage med, så jeg kan tjekke den?
Hun stod for madlavning, rengøring og børnepasning.
Han tog intet ansvar for os. Det overlod han til vores mor.
Da han fik børn, følte han, at han skulle opføre sig ansvarligt.
Så han opgav skuespillet og fik i stedet arbejde som assurandør.
Mor var frustreret over Michael. Hun syntes, at han var så talentfuld.
En talentfuld forfatter, skuespiller og sanger. Og det var han også.
Hun tænkte nok: "Jeg har arbejdet så hårdt med den smule talent, jeg har."
"Og han har simpelthen så mange talenter, og han spilder dem bare."
Han var en dygtig forfatter, men han gjorde intet ved det.
Vi opmuntrede ham alle, men han gjorde intet ved det.
Hun blev irriteret på ham, fordi hun syntes, han var så utrolig talentfuld.
Men han var godt tilfreds med bare at optræde for familie og venner.
Hun kendte ham ud og ind og elskede at være sammen med ham.
Sådan er kvinder. Vi vælger den person, som vi er forelsket i.
Indimellem vælger den person os. Og så går livet ellers bare sin gang.
I 1978 kom hun en dag og sagde til mig:
"Jeg er blevet tilbudt en rolle i et stykke, som hedder "Toronto"."
"Det sættes op i Montreal. Hvad siger du til det?"
"Kan jeg tage til Montreal i et par måneder, mens du passer børnene?"
Det var han helt indforstået med. Han var faktisk glad.
Som i mange andre ægteskaber, måske de fleste, havde de mistet gnisten.
De første års begær var for længst væk. De levede helt forskellige liv.
Diane elskede fester. Michael elskede ro.
Michael elskede at lytte til musik helt alene. Diane dansede til den.
Hun beklagede sig tit over, at han var kølig over for hende.
Ikke kun i ægtesengen, men generelt. Han vidste, at hun var skuffet over -
- at han ikke levede op til hendes tidligere forestilling om Mick og Fran.
Og det ville han aldrig kunne.
Gentag lige den sidste sætning, far.
Du hører også alt. Han vidste, hun var skuffet over, at han ikke levede op -
- til hendes forestilling om Mick og Fran. Og det ville han aldrig kunne.
Så da Diane sagde, at hun måske skulle optræde i seks-syv uger i Montreal -
- var Michael henrykt indeni. Og meget støttende udadtil.
Hun tog til Montreal, fordi hun ville bryde ud af sit liv.
Hun hadede at bo i Toronto. Hun ville meget hellere bo i Montreal.
Hun syntes, at folk i Toronto var så reserverede og kun gik op i arbejde.
I Toronto levede folk for at arbejde. I Montreal arbejdede de for at leve.
Nu fik hun mulighed for at komme væk og dyrke sin passion for teatret.
Kan du fortælle om jeres stykke i Montreal? Hvad handlede det om?
"Toronto" handlede om nogle mennesker, som var til audition.
Jeg kan ikke huske, hvilken rolle hun spillede i stykket.
Det var et ligegyldigt stykke.
Han havde skrevet mange gode stykker, men han vel i pengenød.
Han beskrev sine oplevelser fra teatret. Jeg spillede instruktør.
Wayne Robson og Geoffrey Bowes spillede to skuespillere,
som var til audition.
Og Diane spillede anmelder.
Jeg sagde til Diane: "Du er ligesom et barn, der lige har fået frikvarter."
Det var vist første gang i lang tid, at hun var alene på farten.
Hun nød det. I garderoben, på scenen og i byen efter forestillingerne.
Hun sagde: "Kom og besøg mig. Så kan du også se stykket."
Mens jeg besøgte hende, talte hun meget om Michael -
- fordi han skrev glødende kærlighedsbreve til hende.
Diane læste noget af det højt for mig. Jeg forsøgte at sige, det var privat -
- men Diane talte altid om det, der skete i hendes liv lige her og nu.
Du følte, at hun betroede dig alt.
At du fik hele hendes livshistorie, men nu ved jeg, at det ikke passer.
Hun havde med andre ord nogle hemmeligheder.
Michael besøgte hende efter den anden øveuge.
Hun virkede mere livfuld og glad, end hun havde gjort i årevis.
De var sammen i to nætter og elskede igen med det begær -
- som ofte følger med adskillelse. Livet begyndte på ny.
Tja, man ved jo godt, at det bare er en illusion.
"Man bruger bare spejle, kammerat." Sådan plejede folk at sige.
Ja, spejlene.
Spejlene, hvor man kan se selv helt tydeligt.
Spejlene viser, hvordan man ser ud i virkeligheden.
Diane kom tilbage til Toronto og Michael.
Hun genoptog sit arbejde som caster, og Johnny var hendes assistent.
Hendes forhold til Michael, i al fald på det seksuelle plan, blomstrede.
Efter den lange adskillelse var de nærmest nyforelskede.
Et par uger senere gik hun til lægen, som kunne bekræfte, at hun var gravid.
Da hun fortalte Michael det, var hun oprevet:
"Lægen siger, at det er risikabelt på grund af min alder."
Jeg spurgte, hvad hun ville gøre. Hun svarede, hun overvejede at få en abort.
Jeg svarede: "Hvis du har det sådan -
- så er det fint med mig. Det er din beslutning, for det er din krop."
Diane mente, at en abort var nødvendig, for de havde ikke råd til flere børn.
Han var skuffet, fordi han holdt meget af børn. Især sine egne.
Men han gik med til, at hun skulle have en abort. Dianes bror, Bob, var læge.
Jeg kan huske, at jeg var på kontoret, da hun ringede.
Hun var temmelig desperat, fordi hun var 42 år -
- og graviditeten ikke var planlagt -
- og hun var bekymret for at få et barn med Downs syndrom.
Dengang var jeg mere imod abort og gik mindre ind for den enkeltes valg -
- så da din mor ringede, tror jeg nok, at jeg fik talt hende fra aborten.
Diane fik en tid på hospitalet til en abort.
Da vi var på vej derhen, skiftede hun mening.
Pludselig sagde hun: "Jeg kan ikke gennemføre det her."
Det er utroligt at tænke på, hvor tæt vi var på aldrig at have fået dig.
Det er lige før, at man selv går hen og bliver abortmodstander, ikke?
Hun virkede opstemt. Fordi det var noget nyt.
Hun elskede alt, der var nyt.
Hvis man på det rent spirituelle plan kan tale om gamle og unge sjæle -
- så vil jeg sige, at hun havde en meget ung sjæl.
Jeg tror ikke, at din mor var himmelhenrykt over at være gravid.
Nej, det tror jeg virkelig ikke. Det tror jeg bestemt ikke.
Efter Sarahs fødsel optrådte Diane og Michael først sammen igen i "Filumena".
Diane spillede titelrollen, og Michael spillede manden.
De var blevet set i "The Condemned of Altona"-
- og folk syntes, at de burde optræde sammen igen.
Det var en sød gestus, og de ville meget gerne opføre stykket.
Stykket "Filumena" blev senere til filmen "Ægteskab på italiensk"-
- med Marcello Mastroianni og Sophia Loren.
Det er en fascinerende historie. De bor sammen, og hun vil giftes med ham.
Sikke en dejlig dreng. Kan du lide børn?
Kan du?
Sophia Lorens rolle har været prostitueret.
Hun har med tiden fået tre sønner. Han ved slet ikke, at hun har børn -
- men hun siger til ham: "Legitimér mine børn ved at gifte dig med mig."
Han spørger: "Hvorfor skulle jeg det?" Hun svarer: "En af dem er din søn."
Domenico prøver at finde ud af, hvem der er hans søn. Men det mislykkes.
For de ligner ham hver især på nogle områder, men slet ikke på andre.
Domenico gifter sig med Filumena -
- så hans rigtige søn kan få den fremtid, som hans slags fortjener.
Filumenas sidste ord er:
"Børn er børn. Og de er alle lige."
Og således spillede Diane og Michael sammen for sidste gang.
Uden dog at vide det.
- Vidste folk, at hun skulle dø? - Ja, det vidste vi alle sammen.
Om folk vidste, at hun skulle dø? Mener du, da hun havde fået kræft?
- Vidste du det? - Nej.
Hun var ved at gå i spåner. Hun var virkelig bange.
Al hendes energi blev kanaliseret over i hendes usikkerhed og fortvivlelse.
Når jeg gav hende et kram, så var det ligesom at holde en fugl i hænderne.
Du ved, når den er rigtig bange -
- og man kan mærke dens hjerte hamre. Hun skælvede.
Tror du, at hun vidste, at hun skulle dø?
Ja. Det vidste hun godt.
Jeg tror ikke, at det gik helt op for Diane.
Vi talte ikke om det, for det var så uvirkeligt.
Efter sin sidste operation så jeg hende en dag stå ude i indkørslen.
Hun stod og skrabede bordene rene, så hun kunne male dem på ny.
Så jeg tror ikke, at det rigtig var gået op for hende.
Jeg spurgte: "Hvad i alverden laver du?"
Hun svarede: "Bordene skal gøres klar, så de kan blive malet i samme farve."
Sådan opfører man sig ikke -
- hvis man ved, at man skal dø om fire-fem uger.
Hun var i stedet ved at planlægge, hvordan huset skulle se ud.
Hun blev med tiden mere og mere træt, og behandlingerne tærede på kræfterne.
Det var... Hun kæmpede, det bedste hun havde lært.
Kan du beskrive mindegudstjenesten?
Der var en stor begivenhed -
- og mange af dem, som holdt taler, var canadiske berømtheder.
De var ikke nødvendigvis mors nærmeste venner,
men jeg tænkte da undervejs:
"Sikke en fin mindegudstjeneste."
"Det er fedt at være i showbusiness, når man dør, for talerne er gode."
Hun var meget populær, så der mødte en masse mennesker op -
- men jeg følte det, som om jeg var med i et teaterstykke.
Set i bakspejlet virker det, som om far blev deprimeret efter mors død.
Han forholdt sig rationelt til det hele -
- men han spillede hele tiden solitaire.
Han isolerede sig mere end normalt, så han forsøgte nok at forskanse sig.
Når man besøgte ham, sad han altid bare og spillede solitaire.
Han nægtede at stoppe. Det var, som om han ville isolere sig fra omverdenen.
Det var meget mærkeligt. Det var som at træde ind i et hus -
- som i den grad var forsømt, og som nærmest var... ubenyttet.
Jeg kan huske, at far bare sad og røg dagen lang.
Jeg kan huske, at han var sur på dig, fordi du ikke tog dig af hunden.
Det var lidt mærkeligt -
- fordi du virkede mest som et lille barn, som ingen passede på.
Det slog mig helt ud.
De andre børn var fløjet fra reden, og pludselig var vi to alene tilbage.
Jeg havde heldigvis dig, og vi kunne så passe på hinanden. Du var 11, ikke?
De næste par år blev vores forhold... Jeg sætter stor pris på den tid.
Det var et usædvanligt forhold -
- for det er ikke så tit, at en far og en datter knytter sig så tæt.
Jeg følte mig faktisk tættere knyttet til dig end til nogen af de andre børn.
Tidligere var Diane der jo også.
Men pludselig stod jeg alene med en lille pige.
Vi havde fire-fem år sammen, hvor vi virkelig kom tæt på hinanden.
Michael mindes et par gange efter Dianes død -
- hvor de andre børn kom til middag hos Sarah og ham.
En dag var der en, som sagde, at Sarah slet ikke lignede sin far.
Vi skal atter langt tilbage i tiden.
Johnny sad og arbejdede i stuen -
- og hans mor sad inde på værelset. Han hørte noget, der lød som gråd.
Han kunne ikke modstå fristelsen for at rykke lidt tættere på.
Han stoppede og lyttede. Der var ingen tvivl om, at hun græd.
Jeg hørte mor sige, at hun var gravid, og at hun overvejede at få en abort -
- og at hun ikke var sikker på, hvem faderen var.
I løbet af samtalen fortalte mor også om sin berømte weekend med Michael.
Om hvordan de havde genfundet gnisten
efter deres weekend sammen i Montreal.
Det lå helt fast, at du var blevet undfanget, mens mor var i Montreal.
Han lyttede lidt mere og skyndte sig så brødbetynget tilbage til stuen.
Han sagde ikke noget om episoden til nogen.
John holdt det helt for sig selv, alt imens en hel generation gik i døden.
Jeg tror, at jeg fortrængte det.
Hvad skulle det gøre godt for at sige det? Alle i familien var jo pressede.
Mange år senere, da jeg var i tyverne, mange år efter at mor var død -
- nævnte Ann Tait noget om -
- at der havde været en eller anden i Montreal samtidig med mor.
Johnny snød mig engang til at tale om det -
- for jeg var altså ellers meget diskret omkring det.
Jeg mente, at en af skuespillerne i stykket måske var faderen.
Altså din far.
Det kommer til at lyde, som om hun var meget løs på tråden -
- men det var hun slet ikke.
Men hun overvejede nok muligheden for, at det var ham den anden.
Vi spiste tit sammen i weekenden -
- og det var vist Johnny, som lagde ud med at sige: "Du ligner ikke din far."
Jeg tror, at det var Johnny.
Han var jo den første af os, som vidste det, så det må have været ham.
Jeg var så dum, at jeg nævnte det over for Mark...
Min advokat siger, at jeg ikke behøver at udtale mig til dig.
Jeg kan huske, at Johnny sagde -
- at nogen mente at vide, at din far var en af mors skuespilkollegaer.
Jeg bad ham holde tæt med det, men så begyndte de at joke med det.
Jeg var ikke med til at joke om det, vel? Det mener jeg ikke.
Vi talte om, at du ikke lignede far, og far lavede sjov med det.
Jeg havde altid tænkt: "Hun ligner da mig."
"Hun har arvet min lige næse. Så det her er noget vrøvl, men det er sjovt."
"Hvem tror du, at din far er i denne uge, Sarah?"
Joken fortsatte, for vi sammenlignede dig med hver af de tre skuespillere.
De kendte alle til de tre skuespillere og jokede med de karakteristika -
- som de delte med Sarah. Sarah lo.
De lo alle sammen og lavede tit sjov med disse sammenligninger.
Var det Tom? Eller Wayne? Eller Geoff?
Gentag lige den sidste sætning.
Var det Tom? Eller Wayne? Eller Geoff?
Kan du huske navnet på den skuespiller, som hun troede måske var min far?
Ja, selvfølgelig kan jeg huske hans navn. Skal jeg sige det?
- Det er op til dig. - Det er vel mere op til ham.
Han hed Geoff Bowes.
- Folk mente, at det var Geoff Bowes. - Skuespilleren Geoff Bowes.
Geoff Bowes.
Det vil lyde sådan her i filmen: "Geoff Bowes. Geoff Bowes."
Johnny antydede, at hun havde fortalt ham om sin affære med Geoff Bowes.
Derfor sagde jeg: "Okay, jeg skal nok fortælle dig, hvad hun fortalte mig."
Hvad kan du huske, at jeg sagde? Jeg stoler mere på dig end mig selv nu.
På det tidspunkt åbnede jeg "Face to Face With Talent".
Jeg kiggede på billedet af Geoff og tænkte: "Hun ligner ham på en prik."
Han er ikke ret høj og har rødt hår. Og du blev født med smukt rødt hår.
Mor gjorde faktisk et stort nummer ud af, at du var rødhåret.
Når man lyver om noget, overdriver man ofte -
- og hun blev ved med at sige: "Hvor er det mærkeligt, at Sarah er rødhåret."
"Men min kusine Margaret-Anne er vist også rødhåret."
Det var sært, og da jeg så ham med sit røde hår, tænkte jeg, den var god nok.
Jeg begyndte at tro på det, og jeg syntes også, at du burde vide det.
Vi talte faktisk om det på et tidspunkt. Alle undtagen dig.
Johnny sagde, at jeg nok ville afsløre det for dig uanset hvad.
Lad os springe frem i tiden, til mange år efter Dianes død -
- hvor Sarah ikke længere lo ad vittighederne ved middagsbordet.
Eftersom hun nu også kendte navnet på den mand, som måske var hendes far -
- sprang hun ud i det og ringede til Geoff og spurgte, om de kunne mødes.
Du ringede til mig, og vi aftalte at mødes.
Du ville høre om tiden i Montreal. Jeg gav dig et kram og tænkte:
"Bare det ikke virker for pågående." Jeg gentog også mange af historierne.
Jeg havde ikke tænkt på Diane længe, og jeg kan huske, at jeg blev ked af det.
Siden jeg fyldte 18, er der gået rygter om, at du var min biologiske far.
Hvordan opstod det rygte? Hvem startede det?
Og jeg vil gerne spørge dig, om du og mor havde et romantisk forhold.
Eller var I bare venner?
Vi var venner.
Jeg kan godt huske, at jeg blev overrasket, da du sagde:
"Alle i min familie ved, at min mor var forelsket i dig."
Det kom meget bag på mig.
Men jeg blev da smigret.
Geoff virkede sikker på, at Diane altid havde været tro mod Michael.
Men tvivlen nagede hende stadig.
Hun syntes, at han var en sød, åben og imødekommende mand -
- men hun følte stadig, at han skjulte noget.
Men hun lod endnu en gang historien ligge.
Så gåden forblev uløst.
På et tidspunkt løb hun på en producer fra Montreal i Toronto.
Hun fortæller ham, at hun snart skal til Montreal -
- og produceren siger: "Så skal du da tage kontakt til Harry Gulkin."
"Han er filmproducer. Han samarbej- dede med din mor, da hun var caster."
"Han kan sikkert fortælle dig nogle historie om din mor."
Sarah bliver glad. Hun elsker at høre om sit mors liv, før hun blev født.
Og hun tænker, at Harry måske også kan opklare -
- om hendes mor havde haft en affære med en af de andre skuespillere.
Så hun ringer til Harry og spørger, om de kan mødes og tale sammen.
"Hej, Sarah. Arnie Gelbart siger, at du gerne vil møde mig."
"Jeg vil også gerne møde dig. Kom ind på mit kontor i dag eller send mig..."
"Hej, Harry. Dejligt at høre fra dig. Min mor talte altid så pænt om dig."
"Jeg glæder mig til at møde dig. Skal vi mødes kvart i fire på Ex-Centris?"
Han takker ja, og et par dage senere mødes de på en restaurant.
Det følgende er det, jeg kan huske af Sarahs beskrivelse af mødet.
Jeg kom ind på caféen og satte mig ned for at tale med dig.
Du sagde, at du gerne ville møde mig, fordi din mor tit havde talt om mig.
Vi talte om alt muligt. Også om at du var droppet ud af skolen som 15-årig -
- fordi du gik meget op i politik og gerne ville deltage i klassekampen.
Jeg havde gjort præcis det samme selv, og vi knyttede straks stærke bånd.
Vi indså, at vi havde meget tilfælles. Både følelses-og holdningsmæssigt.
Du fortalte, at du slappede af i hans selskab -
- og netop af den grund valgte du at spørge ham -
- om han kendte til rygtet om, at Geoff Bowes var din far.
Du spurgte ham: "Ved du, om min mor havde en affære her i Montreal?"
Du så op og spurgte mig: "Tror du, at det var Geoff Bowes?"
Jeg svarede nej. Hun spurgte: "Ved du så, hvem det var?"
Jeg svarede ja.
"Jeg ved, at Geoff ikke er din far. Jeg er din far."
Han sagde:
"Det er muligt. Ikke kun sandsynligt." Det var de ord, du selv brugte, ikke?
Han sagde: "Var det ikke derfor, du kontaktede mig?"
"Din mor og jeg havde en affære."
"Hun havde faktisk en affære med mig."
Jeg sagde: "Mig."
Du holdt en kort pause og sagde så: "Tror du stadig, at det passer?"
Jeg sagde: "Efter at have været sammen med dig i tre timer, så ja."
Jeg spurgte: "Hvad tror du?" Og du svarede: "Jeg tror også på det."
Sarah er målløs. Hun er rejst hertil for at finde ud af mere om Geoff -
- og nu sidder hun sammen med sin mors elsker.
Det var i slutningen af februar 1978.
Jeg var smådeprimeret. Det var vinter, jeg kedede mig og boede alene.
Så jeg tog ned på Centaur Theatre for at se David Fennarios nyeste stykke.
Jeg tog derned. Stykket var kun lige begyndt -
- men jeg blev straks helt paralyseret af den smukke kvinde på scenen.
Stykket sluttede, men jeg var temmelig genert -
- det er jeg stadig, så jeg gik ikke om i garderoben.
Jeg valgte i stedet at snuppe en drink på mit stamværtshus, The Troika.
Jeg bestilte en drink -
- og lidt senere dukkede kvinden fra teatret op sammen med sine kollegaer.
Jeg blev meget overrasket, men forsøgte at mænge mig med flokken.
Jeg fik så småt blandet mig i samtalen -
- og jeg forsøgte at få Diane lidt væk fra de andre -
- men efter en times tid indså jeg, at det ikke ville lykkes for mig.
Da Diane og de andre forlod Troika, fulgtes jeg med dem ud -
- og jeg forsøgte igen at få Diane for mig selv -
- men hun sagde: "Lad os mødes i morgen i stedet."
Vi mødtes hver aften efter tæppefald -
- og vi var begge utrolig tiltrukket af hinanden.
Harry stod nede for enden af trappen, og vi var i garderoben ovenpå.
Det mindede om bejler-scenerne i de gammel Hollywood-film.
Han spurgte: "Er Diane her? Vil du sige til hende, at jeg er her?"
Jeg løb op og sagde til hende: "Harry er her."
Harry blev meget betaget af hende.
Jeg kan huske, at Harry så på mig og sagde: "Er hun ikke bare fantastisk?"
Og jeg syntes, at det var lidt komisk.
Han var en utrolig intelligent og dannet mand.
Han havde kontakter i hele filmbranchen, men han talte kun om -
- hvor enestående Diane var.
Jeg var selvfølgelig enig med ham, men samtaleemnet bliver hurtigt udtømt.
Når man er så forelsket, bliver man meget egoistisk.
Man er komplet ligeglad med alle andre.
Man er bare helt opslugt af den anden, og alt er så intenst -
- og man er bare fuldstændig optændt af begær til sin elskede.
Jeg besøgte hende under prøverne, og jeg var også med til premieren.
Harry var der nok. Men han var ikke i seng med hende den nat. Det var jeg.
Under festen var der nogle kvinder, der kom hen til mig -
- og de sagde, at jeg behandlede Diane dårligt. "Du nedgør hende tit."
Jeg blev overrasket. Der var ingen, som havde sagt det direkte til mig før.
Undervejs i samtalen begyndte jeg at tænke:
"Ja, de har nok ret. Jeg er et frygteligt menneske."
"Hvis hun mangler selvtillid, skyldes det nok noget, jeg har sagt til hende."
Og det slog mig, at Diane måske havde talt med dem om -
- at hun overvejede at forlade mig, fordi jeg ødelagde hendes selvtillid.
Og måske ville de indirekte advare mig om, hvad der foregik.
Inden hun tog tilbage til Toronto -
- bad jeg hende flytte til Montreal med sine børn.
Det var indviklet og svært. Hun var tæt knyttet til sine børn og sin mand.
Hun var også tæt knyttet til mig -
- og jeg var fuldstændig betaget af hende. Komplet betaget.
Hun var så levende, og jeg havde kun lyst til at være sammen med hende.
Jeg havde kun lyst til at være sammen med hende.
Jeg ved ikke, hvordan det var gået, hvis vi var flyttet sammen.
Man ved aldrig, hvilke konflikter der kan opstå -
- men vi havde sikkert løst dem. Det er jeg sikker på, at vi havde gjort.
Både Harry og jeg mødte et menneske -
- som kedede sig i sit nuværende liv.
Hun ønskede sig mere spænding.
Talte hun nogensinde om sit første ægteskab?
Jeg ved kun, at det var et ægteskab fyldt med bitterhed og problemer.
Og at hun var frygtelig ulykkelig over at have mistet børnene.
Hvad ved du om mors forhold til din far?
De blev gift. Jeg ved ikke, hvor dybe hendes følelser var for ham -
- men han elskede hende højt.
Det er frygteligt at være i et forhold, hvor den ene elsker den anden højere.
I alle forhold elsker den ene nok den anden højere -
- men forhåbentlig er der kun en lille ubalance, og forhåbentlig skifter det.
Men det virker, som om man ikke kan elske hinanden nøjagtig lige højt.
Det er uheldigt, men sådan er det bare.
George var den mandetype, som mors forældre ville være begejstret for.
Han var rig og havde et godt job. Hun giftede sig i en ung alder -
- og hun valgte at gifte sig med ham, fordi det blev forventet af hende.
Min far var meget dominerende, og det havde mor det dårligt med.
Hun forsøgte altid at undgå følelsen af at være kontrolleret -
- eller at hendes liv var reguleret.
Sådan har alle det. Sådan har jeg det, hver gang affaldet skal bæres ud -
- for så går det op for mig, at det bare markerer, at tiden går...
Faktisk er det min kæreste, som går ud med skraldet. Det klarer han.
Den udløsende faktor, som fik hende til at forlade ham, var -
- at hun blev forelsket.
Måske indså hun for første gang i sit liv, hvordan hendes liv kunne være.
Jeg tror, at hun reddede sig selv. Jeg tror, at hun greb fat i en bøje.
Jeg tror, at hun tog en beslutning om at ville leve.
Det tror jeg virkelig. Og hun valgte et liv med Michael.
Hun forlod min far midt i et skænderi. Hun smed sin ring og gik sin vej -
- og da hun ville hente os næste dag, havde far skiftet låsen.
Jeg har været uartig så jeg har gæld
og jeg bliver sikkert aldrig gift
i stedet vil jeg fortsat være uartig og spare mine penge op.
George fik forældremyndigheden over børnene.
Det var meget usædvanligt i 60'erne, så det var forsidestof.
Det var første gang i Canada, at en kvinde mistede forældremyndigheden.
Grunden var, at hun havde fundet en ny mand.
"UDEN ANGER"
Hun lader sin karriere komme forud for sine hjemlige pligter. Hun angrer ikke.
Samfundet er dødsdømt, hvis folk ikke følger de moralske principper.
Jeg er virkelig på den jeg trækker for at tjene penge
mine regnskaber ser fine ud jeg er tilbage på sporet
jeg er uartig, så jeg kan få betalt min gæld.
Jeg missede den strofe.
Jeg kan huske, at min mor pludselig var væk.
Og at de voksne græd. Det kom meget bag på mig.
Min mor sad og holdt om sine knæ, mens hun bare gyngede frem og tilbage.
Jeg vidste instinktivt, at det værst tænkelige var sket.
Og at det var andre mennesker, som nu skulle bestemme -
- hvad der skulle ske med mig og min mor. Det havde jeg ingen kontrol over.
Vi blev aldrig spurgt. Ellers ville vi have sagt, at vi ville bo hos mor.
Det vil man jo i den alder.
Vi så vores mor en gang om måneden -
- men vi boede hos min far. Vi blev passet af forskellige mennesker.
Blandt andet af en ældre kvinde, som afstraffede os fysisk.
Vores stedmoder slog os. Det behøver du ikke at klippe ud.
Når mor kørte os hjem og skulle sige farvel til os, så græd hun altid.
Jeg kom mange år senere i tanke om, hvordan hun sad og græd og græd.
Vi græd også, fordi vi skulle skilles, for vi ville jo helst være hos hende.
Jeg tænker, at man må blive ædt op indefra -
- når man ved, at man går glip af så mange øjeblikke med sine børn.
Man går glip af alle de gode stunder.
Men hun må også på et tidspunkt have indset -
- at hun ikke kun gik glip af noget, men hun var der heller ikke...
Hun var der heller ikke til at beskytte dem.
Det er frygteligt at være forælder.
Fordi man...
Tanken om, at ens børn lider -
- og at man ikke kan beskytte dem... Det er jo uundgåeligt.
Men mor må jo have tænkt:
"Hvad har jeg gjort forkert, siden at det gik sådan her?"
Jeg tror, at det var hårdt for hende.
Hun må have været ked af det hele tiden.
Det er nok også derfor, at jeg er nået frem til -
- at hun holdt sig travlt beskæftiget for at glemme smerten.
Havde du indtryk af, at hun følte skyld over at have mistet sine børn?
Ja. Helt afgjort.
Jeg tror, at det var med til at gøre hende usikker.
Det influerede nok på hendes beslutning om ikke at flytte sammen med mig.
Jeg er sikker på, at hun led under det -
- men hun blev nok, fordi hun havde et hus fyldt med børn.
Hun følte nok, at det var det rigtige i forhold til hendes børn.
Og måske også for hende. Måske håbede hun på -
- at hun og far ville forelske sig i hinanden igen.
Et par måneder efter at vi mødtes i Montreal, ringede hun til mig.
Hun fortalte, at hun var gravid, og at jeg sandsynligvis var faderen.
Sådan som jeg forstod det, var hun virkelig glad.
Men i forhold til Michael var hun virkelig ked af det.
I forhold til mig var hun rigtig glad. Jeg troede, det ville hjælpe min sag.
Udover at glæde mig over det kommende barn -
- så tænkte jeg også, at det kunne komme mig til gode.
Nu var der ikke bare tale om en affære. Nu ventede vi et barn sammen.
Da du blev født, sendte hun mig et billede, hvor hun stod og holdt dig.
Hun sendte mig også et billede af dig, da du var et år.
Jeg havde efterfølgende en del forretningsbesøg i Toronto -
- så jeg så Diane temmelig tit. Hun kom også og besøgte mig i Montreal.
Diane præsenterede mig for sine venner, så vores affære var kendt af andre.
Man har nemlig brug for vidner, når man har et kærlighedsforhold.
Man har brug for bekræftelse.
De var meget diskrete.
Det var ikke almindelig kendt.
Der var flere, som vidste det, men folk talte ikke om det.
Jeg lovede hende ikke at sige det til nogen, og det løfte holdt jeg.
Hun var min veninde -
- og jeg kunne aldrig nogensinde finde på at fortælle det til nogen.
Det var en mærkelig situation. Vores affære fortsatte i et par år -
- både i Montreal og i Toronto. Men den kunne aldrig udvikle sig til mere.
Jeg indså så på et tidspunkt -
- at du ville vokse op sammen med Michael Polley og Diane -
- og det ville være både formålsløst og forkert -
- at kaste en skygge over det.
Hun var loyal på rigtig mange niveauer.
Hun havde evnen til at være loyal over for alle.
Afstanden hjalp ikke. På en måde forstærkede den bare tingene.
For der opstod jo en længsel -
- og jeg tror faktisk, at vi forblev forelskede meget længe.
Til Dianes begravelse fik jeg at vide -
- at jeg gerne måtte holde tale for hende.
Men jeg syntes, at det ville være malplaceret.
Da det var slut, gik jeg hen for at tage afsked med familien.
Jeg gav Michael et kram, og det virkede, som om han stivnede.
Så jeg tænkte, at hun måske havde fortalt Michael om os.
- Hvad? - Kan du huske, at du mødte Harry der?
Jeg tror ikke, at han var der. Var han det?
Nej, jeg kan ikke huske, at jeg mødte ham.
Ann Tait stod for højtideligheden, og jeg kan huske, at hun sagde:
"Diane var tit meget flirtende. Men hendes hjerte tilhørte Michael."
På vej ud, efter højtideligheden, sagde din faster Anne til mig:
"Se selv, Harry. Hendes hjerte tilhørte Michael."
Det satte definitivt en stopper for min fremtidige kontakt med Polley-familien.
Hvis jeg havde tænkt på at opsøge jer, var den tanke i al fald opgivet nu.
Det gjorde mig fortvivlet. Jeg var fortvivlet over hendes død.
Jeg kunne ikke under disse forhold komme til at tage en ordentlig afsked -
- og det var jeg virkelig ked af.
Når Harry talte om Diane, så fortalte han altid -
- at deres affære havde resulteret i en datter. Så det lå altid i baggrunden.
Vi talte aldrig om, at han ikke så dig. Når jeg læste artikler om dig -
- spurgte jeg altid, om han havde set dem, så han kunne følge lidt med.
Men den dag, han kom hjem efter jeres første møde -
- virkede det, som om alt havde ændret sig.
Han var så glad for, at han nu kunne få et forhold til dig.
Hele hans verden ændrede sig efter jeres møde på caféen.
I alle de år, han ikke så dig, sagde han aldrig: "Jeg ville ønske..."
Han tænkte nok nærmere: "Hvis det ikke kommer til at ske -
- så bruger jeg ikke tid på det." Sådan er han.
Så tog du tilbage til Toronto -
- og vi begyndte at sende hinanden sindssygt mange mails om -
- at vi gerne ville holde kontakten. Det var intenst. Utroligt intenst.
Der var så meget ømhed og kærlighed.
Efter at jeg har lært dig at kende, er meget af det forsvundet igen...
Men det var meget...
"Hej, Harry. Det var skønt at møde dig og meget begivenhedsrigt."
"Det var en pludselig indskydelse at udspørge dig om min mors privatliv."
"Jeg følte mig tryg ved dig, så jeg spurgte dig ligeud, hvad du vidste."
"Og det var skønt at få så mange oplysninger."
"Jeg håber, vi kan bibeholde kontakten. Nu vil jeg se dokumentaren om dig."
"Det er da belejligt i denne situation at have en dvd -
- om sin indtil nu ukendte biologiske far."
Hans rejse gik fra kommunisme til handel til kultur.
Harrys mange liv lignede næsten mønstret på et harlekinkostume.
Da jeg mødte Harry, var han filmproducer.
"Lies My Father Told Me" havde lige vundet en Golden Globe.
Manuskriptet var nomineret til en Oscar.
Filmen gav den canadiske filmindustri et kunstnerisk blåstempel.
"Hej, Sarah. Jeg må indrømme, at jeg også tænker meget på vores møde."
"Jeg er glad og lykkelig, men samtidig bekymret for -
- hvordan denne formodning vil påvirke dig og din familie."
"Vi bør drøfte det her nøjere."
"I mellemtiden er det nok klogest ikke at offentliggøre vores opdagelse."
"I den henseende vil du ikke slægte Diane på."
"Hun havde det fint med det og indviede gerne andre i det."
"Uanset hvad er vi afgjort blevet nære venner."
"Hej. Jeg vil gerne tale om det. Jeg har talt med min bror Johnny om det."
"Vi er meget bekymret for, at min far opdager det. Det vil slå ham helt ud."
"Så han skal ikke vide noget. Men jeg vil gerne selv vide det."
"Det virker mærkeligt ikke at forsøge at finde svar på spørgsmålet."
Sarah foreslog, at en dna-test ville kunne give dem svar én gang for alle.
Harry var i tvivl. Han var bekymret for -
- hvordan det ville påvirke Michael og hans familie, hvis Harry var faderen.
Og han vidste ikke, hvordan han ville reagere, hvis Michael var faderen.
Måske skulle de bare lade tingene være, som de var.
Vil du lige gentage det, far?
Måske skulle de bare lade tingene være, som de var.
Da I kom for at få lavet dna-testen -
- ville I egentlig bare have det overstået i en fart.
I gik begge straks i gang og spyttede på pindene.
Vi fik det ordnet i en fart, mens vi lo og lo.
Du sov vist på vores kontor -
- og Cathy havde givet Harry et billede, hvor hun sad og smilede.
Du så på billedet og sagde straks: "Hold da op! Vi har den samme mund."
Jeg løb ind og så på dig og dit smil og sammenlignede det med Cathys.
Og jeg tænkte: "Det her er godt. Vi er i familie."
Mandag den 22. januar 2007 ændrede Sarahs liv sig for altid.
Hun åbnede brevet med testresultaterne.
Der stod, at Harry Gulkin var Sarah Polleys biologiske far -
- og at testresultatet var 99% sikkert.
99,97%. Så stor var sandsynligheden.
Jeg tør slet ikke gætte på, hvad Sarah tænkte -
- da hun fik den overvældende oplysning.
28 år. Det er længe at holde på sådan en hemmelighed.
Når man så får at vide, at det rent faktisk er sandt -
- så er glæden uendelig.
Det er 99,9997% sikkert, at jeg er hendes biologiske far. Hurra!
Det er en slags hvedebrødsdage, for man er ovenud lykkelig.
"Hej, Sarah. Jeg vil prøve at komme til Toronto snarest -
- så Cathy kan møde sin lillesøster. Hvis du altså har lyst."
"Det siger sig selv, at vi holder denne nyhed for os selv -
- men personligt er jeg meget lykkelig. Du er inkarnationen af ren lykke."
"Kærlig hilsen Harry. Far."
Da jeg åbnede døren, stod du lige udenfor.
Du havde præcis den samme bluse på, som jeg havde.
Jeg har aldrig set andre med den på.
Da du smilede, så jeg det berømte tandkødssmil, som jeg også har.
Det har de færreste, så vi deler tydeligvis dna.
Vi udtrykker os meget ens. Vi gestikulerer meget. Vi fniser meget.
Og vi opdagede, at vi kunne tale sammen i timevis -
- uden at løbe tør for samtaleemner.
"Hej, Harry. Det var skønt at møde Cathy og bruge tid sammen med dig."
"Vores forbigåelses-plan fungerer vist. Det ord, har jeg aldrig skrevet før."
"Jeg har lidt dårlig samvittighed over for min far."
"Jeg arbejder med det, men det er svært. Præcis, som du advarede mig om."
"Det bliver sikkert nemmere med tiden. Jeg glæder mig til at se dig snart."
Hun elskede Michael og de søskende, som nu var hendes halvsøskende.
Men nu havde hun også en anden familie, som hun skulle lære at kende.
Kort efter at hun får testresultatet, fortæller Sarah sine søskende om det.
De diskuterer, om jeg bør vide det. Mark mente, jeg godt kunne klare det -
- men de ville ikke gøre mig oprørt og valgte at lade mig leve i uvidenhed.
Kan du fortælle, hvordan denne nyhed påvirkede vores familie?
Der var vist ikke ret meget, som ændrede sig.
Lige bortset fra at vi alle blev skilt. Det havde jeg lige glemt. Ups.
Bortset fra at alle tre døtre blev skilt.
Ja, det er en god pointe.
Vores reaktioner på det var faktisk ret interessante.
Mark reagerede omvendt. Han forsøgte at cementere sin familie -
- mens vi tre døtre stak halen mellem benene.
Bortset fra det skete der ikke noget.
Det får en til at ændre syn på sit parforhold.
Når sådan en sandhed kommer frem i lyset, afføder den andre sandheder.
Og når man opdager sådan en sandhed -
- så overvejer man, hvilke andre sandheder der ligger gemt i den.
Når man hører om nogen, som på den måde bryder reglerne -
- så går det op for en, at vi alle slås med de samme slags problemer.
Se, hvor galt det gik for hende, fordi hun lod, som om alt var okay.
Mark havde vist svært ved at acceptere det.
Jeg fornemmede, at han var skuffet over mor.
Fornemmede du også det?
Han var skuffet og overrasket, men det var jeg egentlig ikke.
Efter at jeg hørte nyheden om Harry, så jeg lidt mere kritisk på mor.
Hun havde ikke bare haft en affære. Hun havde blæst på al prævention -
- og hun endte med at få et barn. Tænk, at hun var så uansvarlig.
Det er et skræmmende scenarie at få et barn -
- som tilhører en anden rent biologisk.
Og man må så leve videre og skjule den hemmelighed over for sine nærmeste.
Løgnen er så kompleks.
Det må være så stressende at leve sådan, at det faktisk er skræmmende.
Så kan man lære at bruge prævention, når man har en affære.
Tak for det.
Så vil alting blive bedre. Det er ligesom i "Det er herligt at leve".
Nå nej, der var det lige omvendt.
Det er midt i september, og Sarah var i Montreal for at optage "Mr. Nobody".
Hun havde ikke nået at overveje, om hun skulle fortælle mig om dna-testen.
Sarah spiller en ung neandertaler-kvinde.
Jeg drømmer tit en drøm, som foregår i oldtiden.
Jeg kan høre, at du skriger.
Jeg skræmmer bjørnen væk, og så falder du til ro igen.
Sarah er blevet sminket og har fået sin kunstige neandertaler-pande på.
Så får hun et opkald fra en journalist.
Han siger, at han lige har hørt, at hun har fundet sin ukendte biologiske far.
Han vil gerne trykke historien i sin avis i Toronto. Sarah bliver forfærdet.
Hun har ikke fortalt mig noget, og hun har overvejet aldrig at sige det.
Hun beder grædende journalisten droppe historien, fordi hendes far intet ved.
Journalisten siger, at hun ikke skal græde, for det er en positiv historie.
Sarah græder mere og mere. Hun løber udenfor med sin telefon -
- så kollegaerne ikke kan se hende, og finder en bænk i en nærliggende park.
Hun trygler manden om at vente, i al fald indtil hun har talt med sin far.
Sarah græd fortsat, efter at samtalen var slut.
Folk kiggede på hende, og hun kom til at tænke på -
- at folk fra Montreal var helt anderledes end folk fra Toronto -
- for de ville bare have ignoreret en grædende pige.
Hun gik tilbage til filmstudiet for at vaske sit ansigt -
- og her fik hun øje på neandertaler-kvinden i spejlet.
Komediemasken stikker altid lige næsen frem.
Den lader tragedien slå sig løs -
- men så snart muligheden byder sig, melder komedien sig på banen.
Sagens udvikling var ikke uventet, og Sarah vidste, hun nu måtte indvie mig.
Sarah skrev til mig, at hun ville forlade Montreal torsdag den 24.-
- og at hun gerne ville komme og besøge mig.
Det blev torsdag, og jeg forsøgte at få ryddet lidt op.
Jeg klaskede endda min flue. Det gør jeg sjældent.
Jeg får tit besøg af fluer i min lejlighed.
De kommer som regel en ad gangen, og jeg forsøger at hygge lidt om dem.
Jeg er jo som sagt ikke særlig socialt anlagt -
- og jeg trives klart bedst sammen med enlige fluer.
Jeg går faktisk og taler med dem, og det er helt fint, de ikke svarer mig.
De er alene. Ligesom mig. Jeg beklager dette sidespring.
Det var bare for at vise, at jeg havde ofret mig meget inden Sarahs besøg.
Da hun kom, installerede jeg hende ved bordet.
Jeg begyndte straks at underholde hende med historien om "Anna Christie".
Derefter demonstrerede jeg, hvordan man spillede fuld i det 20. århundrede.
Aftenen forinden så jeg Garbo i sin første talefilm med Marie Dressler.
Hun var en fascinerende skuespiller.
Jeg kan tale i timevis om disse skuespillere.
Teen og desserten stod klar, inden Sarah fik mulighed for at sige noget.
Du sad på den anden side af bordet.
Du ventede selvfølgelig på, jeg skulle tie stille, men det anede jeg ikke.
Da jeg endelig var færdig med min historie, sagde du:
"Jeg er kommet, fordi jeg vil fortælle dig noget vigtigt."
Derefter begyndte du på din historie, og det tog noget tid -
- før du kom frem til sandhedens øjeblik.
Sandhedens store øjeblik.
Pludselig slog det mig: "Hun sidder jo rent faktisk og siger -
- at jeg ikke er hendes biologiske far."
Jeg sad bare der i dyb tavshed.
Ligesom Sarah må have gjort, da hun opdagede, at Harry var hendes far.
Tankerne fløj rundt i mit hoved.
"Det er umuligt. Det kan da ikke passe. Jeg drømmer."
Jeg var lamslået.
Alt det, vi havde gået og lavet sjov med i årevis, passede faktisk.
Jeg skulle lige bruge lidt tid på at samle mig sammen igen, og...
Og derefter kan jeg huske, at jeg sagde:
"Harry Gulkin?"
Og derefter sagde du: "Men det ændrer jo ingenting, vel?"
Og jeg svarede: "Nej, det ændrer ikke spor i forhold til dit og mit forhold."
"Det er uforandret, men..."
Og så gik du rundt om bordet og lagde armen om min skulder og sagde:
"Jeg er virkelig glad for, at det ikke ændrer noget."
Det var faktisk et par år siden, at vi sidst havde været så tætte -
- da du holdt om mig og sagde: "Det betyder ikke noget, far."
Jeg stillede dig vist også nogle flere spørgsmål -
- fordi du havde jo lige fortalt mig en helt enestående historie.
Det var jo en lang række af små og mærkelige sammentræf.
Og pludselig slog det mig: "Det her er jo en fantastisk historie."
"Det er en helt fantastisk historie."
Jeg elsker at skrive, men jeg ved aldrig rigtig, hvad jeg skal skrive om.
Men nu fik jeg gang i skriveriet.
Der findes jo så mange interessante historier i ens eget liv -
- så man behøver ikke at søge inspiration andre steder.
Jeg begyndte at forstå, hvor bemærkelsesværdig denne historie var.
Jeg stykkede gradvist et billede af historien sammen.
Meget af Dianes fortid og mine egne handlinger fremstod nu i et nyt lys.
Afsløringerne gav mig lyst til at fortælle historien til alt og alle.
Min voksende fascination af selve fortællingen -
- samt revurderingen af min egen fortid holdt mig travlt beskæftiget i to dage.
Om lørdagen sendte jeg så Sarah en mail
med dette referat af mine overvejelser.
"Kæreste Sarah. Jeg har spekuleret som en vanvittig i det sidste døgns tid."
"Jeg har skrevet mine tanker ned -
- i håb om at finde lidt ro og at få sat perspektiv på mine tanker."
"Vi må bare ikke bebrejde Diane noget, i forhold til det der skete i 1978."
"Vi havde på det tidspunkt været gift i 10 år. Ægteskabet var ikke perfekt."
"Hun havde allerede oplevet en frygtelig tragedie i sit liv -
- da hendes første ægteskab gik itu, og hun mistede sine to elskede børn."
"Hendes nuværende mand evnede ikke at få hende til at føle sig begæret -
- så da hun tog til Montreal for at medvirke i "Toronto"-
- kan det ikke undre, at hun tog imod kærligheden, da hun fik den tilbudt."
Jeg havde sagt, at hun skulle få sig en elsker, hvis hun var utilfreds -
- bare hun ikke forlod Mark, Jo og mig.
Hun havde aldrig forladt flere børn, og jeg havde aldrig taget dem fra hende -
- så det var primært min egen fremtid, jeg var bekymret for.
Hendes affære med Harry begyndte ikke overraskende på samme tid -
- som jeg besøgte hende i Montreal.
Ved disse besøg elskede jeg med hende, og vi genoplevede det begær -
- vi følte, da vi først flyttede sammen.
Diane må have været forvirret. Harry foreslog nok, at de flyttede sammen -
- og hun følte sig nok splittet, for nu var jeg igen var den gamle Michael -
- som hun engang elskede så højt.
"Kærligheden er så kort og glemslen så lang."
Sådan skrev Neruda.
Harry må have været meget skuffet, da hun vendte tilbage til Toronto -
- og det beklager jeg.
Men hun vendte tilbage, og vi tre andre var glade for at se hende igen.
Så viste det sig, at hun var gravid.
Jeg syntes, at det var fantastisk, men det må have været slemt for hende.
Det mest forfærdelige, ved alle de trængsler hun gennemgik, var -
- at hun ikke anede, hvordan jeg havde reageret, hvis jeg havde vidst det.
Jeg tror, jeg ville have sagt: "Bare rolig, jeg stiller gerne op som far."
Men her fejlede jeg igen.
Hvordan kan det være, at vi taler og taler; ja, det gør jeg i al fald -
- uden at vi afslører noget om, hvordan vi er i virkeligheden?
Hvorfor fik du lyst til at skrive din version af historien?
Jeg havde længe gået og overvejet, om jeg skulle skrive mine erindringer.
Jeg var overbevist om, at historien kunne fortælles på mange måder.
Den havde en stærk struktur, fordi den sprang 30 år frem i tiden.
Historiens styrke er dens kontinuitet -
- fordi den arbejder sig støt fremad -
- og den indeholder både sorg og glæde.
Du forslog på et tidspunkt, at vi hver især skrev vores version af historien.
Så skulle vi vise den til hinanden -
- og så kunne det være, at vi på et tidspunkt gik videre med det.
Så jeg skrev seks sider om, hvordan Diane og jeg mødte hinanden.
Harry havde skrevet om sit forhold til dig og Diane -
- og om jeres far/datter-opdagelse, og han blev opfordret til at udgive det.
Det reagerede du meget kraftigt på. Du var virkelig vred og oprevet.
"Hej, Harry. Jeg forstår ikke, hvorfor du gerne vil offentliggøre historien."
"Vores nærmeste ved det, og selvom min far har vidst det i noget tid -
- så har han ikke talt med andre end sin nærmeste familie om det."
"Han værner om sit privatliv, og det vil jeg gerne respektere."
Situationen mindede mig om mit og Dianes forhold.
Hendes venner kendte godt til forholdet -
- men forholdet var dybt begrænset af, at hun var gift.
Dengang føltes det undertrykkende -
- og jeg har nok følt det lidt på samme måde i denne situation.
Jeg følte mig begrænset og hæmmet og klemt i mit forhold til dig.
Fordi ingen måtte vide noget. Stemningen blev temmelig anspændt.
Den blev anspændt, fordi vi misforstod hinanden den ene gang efter den anden.
Det var vi begge rigtig gode til.
Jeg var ked af, at vi var blevet uenige om det her.
Jeg mistede lysten til at fortsætte med projektet.
Det skabte kun en masse problemer -
- så jeg endte med at droppe det.
Hvorfor ville du så gerne have udgivet din historie?
Jeg tror, at hvis man skriver noget -
- så vil man gerne have, at andre mennesker skal læse det.
Hvis man har en god historie, og den historie har en form for relevans -
- så holder man den ikke for sig selv.
Først var der hvedebrødsdagene. Så kom den svære tid -
- hvor jeg kunne høre, at der var opstået nogle spændinger.
Det perfekte forhold med den perfekte far og datter er ikke længere perfekt.
"Hej, Harry. Jeg har det skidt med at være del af denne historie -
- medmindre den omfatter både min, din og min families oplevelse af den."
"Du vil så gerne fortælle historien, og jeg vil gerne optage den på film."
"Jeg ved endnu ikke, hvilken form mit projekt vil ende med at tage."
"Om det bliver et privat projekt. Eller en egentlig film."
"Jeg ved ikke, om det nogensinde bliver færdigt -
- og jeg ved kun, at jeg vil interviewe alle de implicerede parter."
"Så alles holdning kommer frem. Uanset hvor modsatrettede de er."
"Det bliver måske en dag en dokumentarfilm, som alle kan se."
"Jeg ved ikke, hvornår eller om jeg ønsker, at det skal ske."
"Uanset hvad det bliver -
- vil det føles forkert, hvis du ikke er en del af det."
Det er jo en dokumentar, og Harry er filmproducer -
- så han er nok nervøs i forhold til filmen.
Han ved, at han ikke kan styre alting, og det bryder han sig ikke om.
Han ved godt -
- at historien vil belyse alle de nulevende aktørers holdninger.
Min far ville helst have, at den skulle handle om -
- hvordan han mødte Diane og hans møde med dig.
Men han er gået med til det andet.
Hvad synes du om, at jeg laver en dokumentar -
- hvor vi lader alles version af historien få lige meget plads?
Det bryder jeg mig ikke om.
Jeg synes, at det bliver meget...
Det bliver meget vattet. Man kommer ikke i dybden med noget af det.
Vi flakker rundt. Jeg mener bestemt, at alle skal høres -
- men når de alle fylder lige meget... Især dem, som ikke er hovedpersoner.
Der er dem, som var der, og som blev direkte påvirket af begivenheden.
Rundt om dem er der en cirkel af mennesker -
- som blev påvirket af det tangentielt pga. deres forhold til hovedpersonerne.
Længere ude i periferien er der så de mennesker -
- som har hørt om sagen fra hovedpersonerne.
De har alle forskellige fortællinger, og de fortællinger er præget af -
- hvilket forhold de har haft til den, de har talt med.
Sandheden findes ikke i deres reaktion på begivenhederne.
Folk udtaler sig, baseret på hvad de har set, hvad de har følt -
- hvad de kan huske, og hvor deres loyalitet ligger.
De samme begivenheder vil påvirke forskellige mennesker forskelligt.
Det er ikke forskellige sandheder, men forskellige reaktioner på tingene.
Kunstens allervigtigste opgave er at finde frem til sandheden.
Når du har afsluttet alt det her...
Når du har afsluttet alt det her -
- vil du have omkring seks timers optagelser.
Og så skal du så sortere i det. Det bliver helt ligesom historien.
Vi vælger alle...
Hvis vi andre skulle afgøre, hvilke optagelser vi ville beholde -
- ville det blive den samme farce-agtige øvelse -
- som vi alle er en del af: "Jeg vil beholde det der. Det der er skidt."
Det er noget helt andet end bare at lave et interview-
- uden at redigere det mindste i det.
Det ville have været så tæt på sandheden, som man kan komme.
Man når du redigerer i det, bliver det noget helt andet.
Hvad synes du, at denne dokumentar handler om?
Ødelægger jeg nu hele illusionen? Vend kameraet om.
- Den handler om mange ting. - Du nævnte minder...
Ja. Og om hvordan vi fortæller vores livshistorie.
Det er et forsøg på at vække nogle til live via folks historie om dem.
Er det her en god vinkel for mig?
- Undskyld. Fortsæt bare. - Narrøv.
"Hej, Harry. Filmens primære fokus er uoverensstemmelserne i historierne."
"Dig, mig, min far, mine søskende, min mors venner og så videre..."
"Detaljerne i vores historier varierer, og det synes jeg er interessant."
"Sandheden om fortiden er ofte svær at få klarlagt."
"Mange af vores historier, især når vi ikke laver research på vores fortid -
- kommer tit til at indeholde fiktion. Som oftest uforvarende."
Når vi i familien taler om mor -
- dukker der mange spørgsmål op, omkring hvem hun egentlig var.
Vi er meget uenige om, hvordan hun var.
Folk tror fejlagtigt, at hun var noget bestemt.
Men jeg tror, at det er forkert, at tingene var på en bestemt måde -
- eller at vi kan rekonstruere begivenhederne, præcis som de var.
Der findes ikke én sandhed. Der var mange perspektiver i det.
Vi vil aldrig nå frem til at kunne sige -
- at nu ved vi, hvad der skete, og hvordan hun var som menneske.
Det er en illusion.
I forhold til spørgsmålet om, om man kan finde frem til sandheden...
Jeg tror, at man kan komme tæt på.
Men man skal begrænse det til dem, som var direkte involveret i tingene.
Der var kun to, som var direkte involveret, og den ene lever ikke mere.
Diane er her ikke mere -
- og hun er den eneste, som ved, præcis hvad der skete.
Vi diskuterede alle disse ting, og vi gik så i gang i går.
Jeg føler, at vi har fået renset luften.
Måske ikke 100%, men vi har fået talt nogle ting igennem.
Realiteten er bare den -
- at det kun er mig, som kan fortælle historien om Diane.
Det er efter min mening et faktum.
Jeg husker måske forkert indimellem, men jeg lyver ikke.
Den kærlighed, jeg delte med Diane for 30 år siden, var intens og varig.
Det kom tilbage til mig og smeltede sammen med min kærlighed til dig.
Så jeg blev også helt betaget af dig.
Da jeg hørte detaljerne omkring mors affære med Harry, blev jeg så glad.
Jeg har nemlig altid følt, at hun søgte efter kærligheden hele sit liv.
Jeg følte, at lige siden jeg var barn -
- havde far ikke givet hende det, hun havde brug for.
Da jeg hørte historien om Harry -
- blev jeg virkelig glad, fordi det var lykkedes hende at finde kærligheden.
Og fordi hun var blevet elsket så højt.
Men jeg tror faktisk, at det var far, hun elskede.
Han var bare ikke tilgængelig. Så jeg er rigtig glad for, at hun blev elsket.
Jeg tror ikke, at hun blev elsket af ham, hun helst ville elskes af, men...
"Kære, Sarah. Når du nu laver en film om fundet af din biologiske far -
- er det så for at undgå at analysere, hvordan det rent faktisk påvirker dig?"
"Er det derfor, du beskriver det som -
- en søgen efter sandhedens luner og den upålidelige hukommelse -
- fremfor en søgen efter en far?"
"Hej, far. Jeg har tænkt meget over din sidste mail."
"Du har måske ret."
"Måske fortrænger jeg et eller andet i forhold til denne film."
"Hver gang jeg finder fodfæste, forsvinder det igen."
"Hvorfor er det lige, jeg vil udstille os på denne måde? Det er pinligt."
"Er det galskab at ville genskabe fortiden ud fra andres fortællinger?"
"At ville genskabe hende? Er det denne tsunami hun efterlod, da hun døde?"
"Vi hvirvler stadig rundt i kølvandet og prøver at stykke hende sammen."
"Men hun forsvinder hele tiden fra os igen -
- netop når vi begynder at kunne ane hendes ansigt."
Hvad kan du huske, fra den dag mor døde?
Det var en frygtelig dag.
Jeg ved ikke... Hendes bror sagde: "Hun har ikke ret lang tid tilbage."
"I bør alle..."
Hun var jo bevidstløs.
"Fortæl hende, hvad I end måtte...
...hvad I end måtte have på hjerte, inden hun dør."
"Fordi hun har ikke ret langt igen."
Det var en forfærdelig dag.
Hvad sagde du til hende? Mens du var alene med hende?
Det ved jeg ikke. Sikkert at jeg ville savne hende.
At jeg elskede hende, og at jeg aldrig ville glemme hende.
Det var vist det hele.
Når man har kendt nogen i 25 år...
Når man har levet sammen med en person i 25 år -
- og den person har spillet en afgørende rolle i ens liv i 25 år -
- så er det frygtelig hårdt at miste den person.
Det er da et sørgeligt interview.
Vi må finde en måde, så det kan blive lidt sjovere.
Sig mig, er du en interviewer med sadistiske tendenser?
- Du sagde, jeg skulle være hård. - Ja, det er du også.
Der var ingen skuespil involveret i det her.
Intet skuespil. Du er faktisk en rigtig gemen instruktør.
Jeg kan huske, da du instruerede mig i din åndssvage montage -
- som du lavede, da du gik på skole. Du fik mig til at gå ned i en iskold pool.
Jeg var fuldt påklædt. "Gå nu længere ned, far."
"Det kan jeg ikke. Mit tøj holder mig flydende."
"Fortsæt nu. Hvor svært kan det være?"
"Kom nu. Du skal jo bare 30 centimeter ned under overfladen."
"Jeg skal have lavet en montage, men min far er bare så besværlig."
En virkelig brutal instruktør. Hvorfor?
På en måde er det også derfor, at hele spørgsmålet om -
- hvorvidt jeg var din far eller ej...
Det bliver en ligegyldig del af fortiden. For mit vedkommende.
Det er mere vigtigt for dig. Jeg ser det som en af livets tilfældigheder.
Så du skal ikke have ondt af mig. Hav hellere ondt af Harry -
- som elskede og mistede Diane og gik glip af sin datters barndom.
Hvis det var mig, var jeg blevet ulykkelig, da jeg så det dna-resultat.
Jeg har været heldig, og i forhold til en af mine største glæder -
- må jeg takke Harry Gulkin for at have elsket Diane.
Sarah er kun, som hun er, takket være Diane og Harrys elskovsnat.
Hvis jeg havde været hendes far, var hun måske blevet helt anderledes.
Måske bedre eller værre, men afgjort ikke den Sarah, hun er i dag.
Det er hende, jeg elsker. De andre scenarier udeblev.
Du kan beholde dette brev for dig selv eller vælge at dele det med andre.
Det er dit. Og dit valg. Hør her...
- Vil du lige gentage det, far? - Jeg lød ellers så oprigtig.
Jeg hoppede selv på den.
Du kan beholde dette brev for dig selv eller vælge at dele det med andre.
Det er dit. Og dit valg.
Hør her... Da du fortalte mig nyheden den torsdag -
- omfavnede du mig to gange lige så hårdt, som du gjorde som barn.
Det gjorde i sig selv din afsløring 1000 ord værd.
Det var så det. Alt, hvad jeg ved, om det, der skete -
- eller som jeg har fået at vide, er nu blevet fortalt.
Jeg skrev historien, fordi den siger så meget om mennesket.
Måske også af en anden grund.
Måske er jeg blevet mere chokeret, end jeg har lyst til at indrømme.
Jeg stopper indimellem op og indser -
- at der er noget inden i mig, der for altid har ændret sig.
Det bånd, der er imellem Sarah og mig, er blevet revet over -
- og jeg kan ikke sætte det sammen igen. Det findes ikke rigtigt.
Det findes kun, fordi vi har udviklet den facet, vi kalder fantasi.
Det er meget konkret og smertefuldt, men det går hurtigt over igen.
Snart sidder jeg og skriver igen og genoplever de sidste 40 år.
Men det vil nok altid ligge og lure et sted.
Så måske er denne historie en form for fortrængning.
Det er da ironisk, at denne afsløring og dens konsekvenser -
- har bragt Sarah og mig tættere på hinanden.
Den har fået mig i gang med at skrive -
- og Diane ønskede, jeg skulle skrive noget. Jeg har fået en ny begyndelse.
Klokken 5.26 i morges fødte min svigerdatter, Jennifer, en lille pige.
Det er næsten trekvart århundrede siden, at jeg kom til verden i Ilford -
- og nu skal denne lille pige lære, hvordan livet er i Toronto.
En ting er helt sikkert. Hendes liv bliver helt anderledes end mit.
Så anderledes, at vi lige så godt kunne være født på to forskelige planeter.
Hun vil sikkert gerne læse om sin farfars liv -
- som slet ikke minder om det, man kan læse om i historiebøgerne.
Der flyver en flue rundt om mig, mens jeg sidder her og skriver.
Den vil flyve rundt og lede efter mad og derefter prøve at finde en partner.
Den vil aldrig finde ud af hvorfor.
Den er bare dømt til at gøre ligesom sine forfædre.
For den flue eksisterer ordet "hvorfor" slet ikke.
Nemlig, Michael. Bare accepter din dom.
Jeg fortsætter.
Jeg er bare interesseret i alle versionerne af denne historie -
- som har eksisteret, siden jeg var 13 år -
- hvor min søster første gang sagde, at min far nok slet ikke var min far.
Da jeg var 18, hørte jeg hele tiden dit navn.
Så fandt jeg Harry, og det hele blev bekræftet af dna-testen.
Men når jeg har interviewet nogle af hendes nærmeste venner -
- er de blev chokeret over, Harry var min far. De troede, at du var min far.
Tja, så må jeg nok hellere fortælle dig -
- at vi har været i seng sammen en gang.
Tekster: Rosa Ahlengren Oneliner