Istoria modernă a fost clădită prin cucerire,
cucerirea lumii de către europeni.
Conchistadorii au fost deschizători de drumuri.
Câteva sute de oameni au sosit în Lumea Nouă și au decimat populația băștinașă.
Secretul succesului lor ?
Armele,
Virușii
și Oțelul.
De când se știe, populația originară din Europa a dominat globul,
cu aceeași combinație de putere militară,
microbi mortali,
și tehnologie avansată.
Însă, cum de și-au creat aceste avantaje ?
Cum a devenit lumea atât de inechitabilă ?
Acestea sunt întrebări pentru care profesorul Jared Diamond
a petrecut mai mult de 30 de ani încercând să le răspundă.
Unul dintre cei mai originali gânditori ai timpurilor noastre,
Diamond a călătorit prin lume căutând indicii.
Și-a trasat singur o sarcină intimidantă,
de a descoperi straturile istoriei trecute,
și de a explora adevăratele rădăcini ale puterii lumii moderne.
Indiferent de ceea ce aș face până la sfârșitul zilelor mele,
n-aș putea găsi o întrebare mai fascinantă,
decât cea a armelor, virușilor și oțelului,
deoarece sunt cele mai importante probleme din istoria omenirii.
Ce anume îi separă pe cei avuți față de cei săraci ?
Cum de a avea arme, viruși și oțel,
modelează istoria lumii ?
Traducere și adaptare Polux www.titrări.ro
ARME, VIRUȘI și OȚEL
Episodul 1: Afară din Rai
Căutarea lui Jared Diamond, de a descoperi inechitățile,
a început în pădurile tropicale din Papua Noua Guinee.
Diamond este profesor la UCLA din Los Angeles.
Este biolog la origine, și specialist în psihologia umană.
Însă, adevărata sa pasiune a fost întotdeauna studiul păsărilor.
Îmi place să urmăresc păsările în locurile astea.
Am început să urmăresc păsările pe când aveam șapte ani în Statele Unite.
După aceea a fost doar o problemă de a le identifica.
Am sosit aici la vârsta de 26 de ani,
în Noua Guinee, și a fost dragoste la prima vedere.
Diamond a mers regulat în Noua Guinee de când se știe...
și acum e un expert de frunte în viața păsărilor de pe insulă.
Însă, în timpul explorărilor sale
a devenit curios în legătură cu populația din Noua Guinee.
De-a lungul anilor am ajuns să cunosc și să iubesc mii de guineezi.
Am învățat câteva limbi,
și multe din ceea ce știu despre păsări, le-am aflat de la ei.
În Noua Guinee trăiesc oameni de cel puțin 40.000 de ani...
de mult mai mult timp decât pe continentele Americane.
Sunt printre cele mai culturale, diverse și adaptabile populații din lume.
Și atunci, de ce sunt atât de săraci în comparație cu americanii moderni ?
Întrebarea i-a fost pusă fără menajamente lui Diamond de către un bărbat pe nume Yali,
pe care l-a cunoscut pe o plajă, acum mai mult de 30 de ani.
De ce voi, oamenii albi, aveți atât de mult cargo și noi, guineezii atât de puțin ?
Întrebarea lui Yali m-a răscolit.
Pare atât de simplu și clar,
și m-am gândit că trebuie să aibă un răspuns simplu și clar,
însă când m-a întrebat, n-am avut nicio idee care este răspunsul.
De ce voi, oamenii albi, aveți atât de mult cargo și noi, guineezii atât de puțin ?
Guineezii folosesc cuvântul cargo pentru a descrie mărfurile
aduse pentru prima dată în țara lor de către vestici.
Cargo a fost considerat de mulți ca dovada puterii omului alb.
Era tratat cu o venerație religioasă.
Din partea lor, coloniștii vestici cred că puterea lor a fost determinată de rasă.
Se văd ca fiind superiori genetici față de populația băștinașă.
Era natural pentru ei să aibă atât de multe mărfuri
și populația din Noua Guinee atât de puține.
Pentru mine, orice explicație bazată pe rasă e absurdă.
Cunosc prea mulți guineezi deștepți pentru a crede
că există vreo inferioritate genetică în legătură cu ei.
S-ar putea ca ingeniozitatea sau iuțeala lor de a învăța m-au impresionat.
Pot merge cu mâna goală, în cele mai dificile locuri de pe pământ,
să-și încropească un adăpost în câteva ore și să supraviețuiască.
Eu n-aș ști de unde să încep.
În acest mediu aș fi neajutorat fără ei.
Atunci, de ce poporul ăsta ingenios nu a inventat unelte din metal,
sau cum să construiască mari orașe,
sau să dezvolte alte semne caracteristice ale civilizației moderne ?
Lumea din care provin eu, este atât de diferită.
SUA modernă este cea mai bogată, cea mai puternică țară de pe pământ.
Este plină cu mai mult cargo decât cei mai mulți guineezi nici nu-și pot imagina.
Dar de ce ? Asta-i ceea ce Yali vroia să știe.
Cum de-au ajuns lumile noastre, atât de diferite ?
Diamond și-a dat seama că întrebarea lui Yali
era mult mai importantă și mai complexă decât părea la prima vedere.
Era chiar despre baza inegalității,
o întrebare la fel de veche ca și istoria umană însăși.
De ce, încă din timpuri străvechi,
unele societăți au progresat mai repede decât altele ?
Ce le-a permis egiptenilor să construiască piramide mărețe
în timp ce mare parte din omenire, încă mai zgurmă pământul pentru supraviețuire ?
Cum de grecii au putut dezvolta o civilizație atât de avansată ?
Sau romanii ? Sau maiașii ?
Toate marile civilizații au câteva lucruri comune.
Tehnologie avansată,
populație mare, și forță de lucru bine organizată.
Dacă aș putea înțelege cum de-au apărut acele lucruri,
atunci aș putea înțelege cum anumite popoare s-au mișcat mai repede decât altele,
de-a lungul cursului istoriei.
Diamond a început să exploreze granița dintre cei avuți și cei săraci.
A fost o provocare grea, în care puțini intelectuali ar îndrăzni să se angajeze.
Era un om de știință, nu un istoric.
Cum ar putea să rezolve marele joc de puzzle al istoriei umane ?
Ca să înțeleagă de unde provine inegalitatea,
Diamond avea nevoie să identifice o perioadă dinaintea inegalității,
atunci când oamenii din toată lumea, trăiau mai mult sau mai puțin în același fel.
A trebuit să dea ceasurile înapoi cu mii de ani în urmă,
înainte de apariția primelor civilizații.
Înapoi în preistorie.
Acum 13.000 de ani, distrugerile produse de ultima Eră Glaciară încetaseră.
Lumea începea să se încălzească și să devină mai umedă.
O zonă în care oamenii prosperau era Orientul Mijlociu.
Acum 13.000 de ani,
Orientul Mijlociu era cu mult mai puțin arid decât astăzi,
cu mai multe păduri, copaci și plante.
Oamenii de aici trăiau ca oamenii de peste tot în acele timpuri,
ca nomazi în grupuri mici și mobile.
Erau frecvent pe drumuri, construind adăposturi
oriunde puteau găsi animale de vânat sau plante de cules.
Trăiau în acele adăposturi pentru câteva săptămâni sau luni,
atâta vreme cât se puteau hrăni.
Dar, cum anotimpurile se schimbau și animalele migrau, trebuiau să se miște
către următoarea vale sau deal, căutând noi surse de hrană.
Unul din puținele locuri din lume unde e încă posibil să găsești oameni la vânătoare
sau la cules, sunt pădurile tropicale din Papua Noua Guinee.
În loc să citesc despre acest stil de viață în cărțile arheologice,
am fost destul de norocos să fiu acolo,
și să văd cu ochii mei cum se trăia acum 13.000 de ani,
și cum se obținea hrana.
Ca să prinzi un animal e nevoie de talent, artă de a te ascunde,
și cunoștințe enciclopedice despre sute de specii animale.
Trebuie să fii destul de isteț ca să fii un vânător.
Acum 13.000 de ani, oamenii din Orientul Mijlociu vânau la fel,
capturând orice vânat puteau găsi.
Însă problema fundamentală a vânătorii
e că nu există o cale productivă de a găsi suficientă hrană.
Durează să urmărești fiecare animal.
Cu un arc și săgeți, nu există certitudine în privința rezultatului final al vânătorii.
Deoarece vânătoarea e atât de imprevizibilă,
societățile tradiționale sunt bazate de obicei mai mult pe cules.
În această parte a Papua Noua Guinea, culesul este apanajul femeilor.
O sursă importantă de hrană aici este sagotierul.
Prin decojirea unui sagotier, ele pot ajunge la pulpa din centru,
cea care poate fi făcută pastă care să fie gătită după aceea.
Cu toate că este o muncă fizică grea,
culesul e în general, un mod mai productiv de a obține hrană decât vânătoarea.
Și cu toate astea nu poate asigura destule calorii pentru a susține o populație mare.
Jungla asta ce ne înconjoară, ai putea crede că este cornul abundenței, însă nu-i așa.
Mulți dintre copacii aceștia din junglă nu fac fructe, și nu produc nimic comestibil.
Există doar câțiva sagotieri,
în timp ce restul acestor copaci nu produc nimic comestibil.
Și chiar și sagotierul are limitări.
O copac produce cam 30 de kg de sago.
Le ia cam trei sau patru zile ca să prelucreze acel copac,
deci e multă muncă pentru nu prea multă hrană,
și în plus amidonul de sago are un conținut scăzut de proteine,
și de asemenea pasta de sago nu poate fi depozitată pentru prea mult timp.
Și de aceea populația nomadă e atât de răzleață.
Dacă vrei să hrănești mulți oameni, trebuie să găsești alte locuri de aprovizionare,
trebuie să găsești un mediu cu adevărat productiv,
și ăsta nu va fi un pâlc de sagotieri.
În Orientul Mijlociu, existau plante foarte diferite de cules.
Crescând în sălbăticie printre copaci, se aflau două cereale, orz și grâu.
Mult mai copios și nutritiv decât sagotierul.
Aceste plante simple ar fi avut un impact profund,
îndreptând umanitatea în direcția civilizației moderne.
Dar s-a petrecut o schimbare catastrofală a climei înainte ca asta să se fi întâmplat.
Acum 12.500 de ani clima pământească a devenit foarte instabilă.
Dezghețul pe termen lung care aproape adusese sfârșitul erei glaciare
dintr-o dată s-a inversat.
Temperaturile globale au scăzut, și condițiile de eră glaciară s-au reîntors.
Lumea a început să se răcească și să devină mai uscată.
Orientul Mijlociu a suferit un colaps al mediului înconjurător.
Turmele de animale au început să dispară.
Același lucru s-a întâmplat și cu multe plante și copaci.
Seceta a durat mai mult de o mie de ani.
Oamenii au fost obligați să călătorească mai departe
și să caute mult mai mult după sursele de hrană.
În ciuda acestor condiții, cumva au supraviețuit, și chiar au prosperat.
Aici în Orientul Mijlociu, un nou stil de viață începea să apară,
unul care ar fi schimbat fața pământului.
Ian Kuijt este un arheolog canadian
ce s-a specializat în istoria epocii de piatră din zona Orientului Mijlociu.
În munca sa a acordat o atenție deosebită unei așezări din Valea Iordanului,
de lângă Marea Moartă, un loc cunoscut ca Dhra.
Kuijt este co-director pe șantier,
și lucrează cu o echipă internațională de arheologi.
Au dezgropat rămășițele unor locuințe antice
care erau clar mai sofisticate decât orice așezare nomadă.
Ei cred că acesta a fost un mic sat,
unul dintre cele mai timpurii sate permanente de oriunde din lume.
Oamenii au început să se așeze.
Ceea ce avem e acest sătuc de, cât să zic,
de 40, 50 de oameni, trăind în același loc.
Am descoperit o serie de case ovale
care erau parțial tăiate în pământ,
și aceasta ar putea fi cu siguranță, prima dată când oamenii au făcut o așezare
și au trăit într-o comunitate într-un asemenea mod.
Când s-a făcut datarea site-ului cu radiocarbon,
s-a descoperit că satul a apărut acum 11.500 de ani,
în același timp cu sfârșitul secetei din Orientul Mijlociu.
Dar cum de era posibil să hrănești un sat întreg, dacă vremurile erau așa de grele ?
După patru ani de săpături în Dhra, arheologii cred că au un răspuns.
Constă în această structură unică.
Ceea ce se poate vedea aici, este conturul unui zid care se întinde de jur împrejur,
și după, pe interior avem o serie de pietre verticale care au fost cioplite
în așa fel încât se poate vedea crestătura pe ele,
și acolo ar putea fi câteva grinzi în vârf,
cu o podea peste, și atunci ai parte de un mediu uscat,
controlat din punct de vedere umiditate, unde ei ar putea ține grânele,
unde ar putea ține plantele și le-ar putea usca,
punându-le aici, protejându-le de insecte și de umezeală,
protejându-le de apa care s-ar infiltra.
Ceea ce se confirmă, din punctul nostru de vedere
este probabil primul grânar din lume
un loc în care au putut depozita hrană
și o așezare particulară pentru tot anul.
Echipa de la Dhra crede că grânarul avea o formă ovală
construit în centrul sătucului;
un loc unde grânele pot fi depozitate la comun.
Și grânele depozitate erau în primul rând orzul și grâul.
În timp ce alte plante nu mai erau disponibile,
aceste cereale au fost suficient de rezistente ca să supraviețuiască,
și destul de trainice ca să fie depozitate ani de zile.
Și totuși, de vreme ce erau ani de criză,
cum de erau suficiente grâne pentru a umple hambarele ?
Răspunsul sugerează o schimbare radicală în comportamentul uman.
La un moment dat, pe timpul secetei din Orientul Mijlociu,
oamenii au început să-și cultive singuri sursele de hrană.
Incapabili să-și mențină stilul de viață mobil,
au trebuit să stea aproape de orice sursă de apă găsită,
și să cultive pământul cu orz și grâu primprejur.
În loc să caute sursele de hrană în diverse locuri,
ceea ce au început oamenii să facă pentru prima dată,
a fost să ia aceste resurse cu ei.
Nu doar ca hrană culeasă, ci au început să le adune ca și semințe,
începând să le cultive lângă satele lor,
și asta prima dată,
chiar prima dată când vedem așa ceva în lume.
Oamenii din Orientul Mijlociu din Epoca de Piatră au devenit fermieri,
primii fermieri din lume.
Fără să realizeze,
acești noi fermieri au schimbat natura din jurul culturilor.
Cu fiecare ciclu de plantare și recoltare,
au favorizat speciile de grâu și orz ce aveau cele mai mari semințe,
cele mai gustoase și cele mai ușor de cules.
Caracteristicile nefolositoare plantelor în sălbăticie
au prosperat sub cultivarea umană.
Au întrerupt ciclul.
Au întrerupt ciclul normal al naturii
și au pornit să selecteze acele plante individual
și în esență le-au recompensat pe cele ce s-au dovedit cele mai profitabile pentru ei,
și chiar dacă a fost întâmplător,
odată pornit acest întreg proces, oamenii au început să controleze natura.
Felul în care culturile au fost modificate
de interferențele umane este cunoscut ca domesticire.
Astăzi, totul se petrece în laboratoarele de cercetări,
cu oameni de știință ce selectează genele și cresc culturile
pentru a fi chiar și mai folositoare umanității.
Este un proces deliberat, foarte precis.
Totuși, nu prea diferit de ceea ce primii fermieri au făcut-o fără să-și de-a seama,
cu mii de ani înainte în Orientul Mijlociu.
Tranziția către agricultură a fost în mod clar
un punct de cotitură decisiv în istoria umană.
Oamenii ce-au rămas nomazi
n-au putut produce în niciun fel atât de multă hrană ca fermierii,
și n-au putut produce atât de multă hrană care să poată fi depozitată.
Erau tot timpul într-un dezavantaj cronic.
Acum am nevoie să aflu unde altundeva în lumea antică oamenii au devenit fermieri.
Dacă aș putea stabili conexiuni
între răspândirea agriculturii și cea a civilizației,
aș putea fi pe drumul cel bun în a răspunde întrebării puse de Yali.
Sunt doar câteva locuri în lumea antică unde s-a dezvoltat agricultura.
Nu departe de Orientul Mijlociu se află China,
unde oamenii au crescut o altă plantă de mare randament:
orezul.
Mici ferme au apărut de asemenea și în Americi,
bazate pe porumb, dovleci și fasole.
Mai târziu, în Africa, oamenii au cultivat sorg, mei și cartofi.
Și în cea mai mare parte a locurilor unde a apărut agricultura,
a urmat o civilizație relativ mare și avansată.
Însă a existat și o excepție de la regulă.
O zonă unde agricultura nu a adus aceleași beneficii:
ținuturile montane din Nouă Guinee.
Cincizeci de ani după colonizarea Noii Guinee de către vestici,
s-a crezut că văile aflate prin ținuturile montane din interior nu sunt locuite.
De fapt, erau cele mai dens populate zone de pe insulă,
cu unul dintre cele mai vechi sisteme de agricultură din lume.
Arheologii cred că aici se face agricultură de aproape zece mii de ani,
aproape la fel de mult ca și oamenii din Orientul Mijlociu.
E uimitor să te gândești că acești oameni, poporul lui Yali,
sunt unii dintre cei mai vechi fermieri din lume.
Dar dacă ei erau agricultori,
de ce nu s-au propulsat în aceeași direcție către civilizație
la fel ca popoarele din Orientul Mijlociu, China sau America Centrală ?
De ce n-au ajuns să-și producă propriile mărfuri ?
Agricultorii din Noua Guineea înșiși nu sunt mai puțin talentați
decât agricultorii de oriunde altundeva din lume.
Și atunci, care a fost diferența ?
Agricultura în zonele montane era bazată pe culturi ca acești tuberculi de taro,
care sunt foarte diferiți de culturile de cereale.
Taro este mult mai greu de îngrijit.
Trebuie plantat unul câte unul,
spre deosebire de grâu unde arunci semințele cu mâna,
iar aceste culturi din Noua Guinee nu pot fi depozitate cu anii, cum e cazul grâului,
putrezesc rapid și trebuiesc consumate într-o perioadă scurtă de timp.
De asemenea au un conținut scăzut de proteine în comparație cu grâul,
așa că fermierii din Noua Guinea suferă de lipsă de proteine.
Nici din alte culturi nu se prea pot găsi proteine în Noua Guinee.
Populația de aici crește niște varietăți locale de banane,
dar, deși bananele sunt bogate în zaharuri și amidon,
la fel ca și taro nu prea au proteine.
De fapt, oamenii din munți au așa de puține proteine
încât uneori mănâncă păianjeni uriași pentru a-și suplimenta dieta.
Am atins un moment de înțelegere.
Agricultura a fost cu siguranță crucială în istoria inechității umane.
Însă, la fel de important a fost și caracterul agriculturii.
Populațiile de pe glob ce-au avut acces la cele mai productive culturi
au devenit cei mai productivi agricultori.
În sfârșit a mai depins și de norocul geografic.
Este o idee îndrăzneață
cum că inechitățile lumii au fost create de către culturile cu care ne hrănim.
Conform lui Jared Diamond, americanii au avut un avantaj față de guineezi
deoarece de secole au avut culturi mult mai productive și hrănitoare.
Culturi ca grâul, ce furnizează aproape jumătate din caloriile ce le consumau.
Bogăția Americii moderne n-ar fi putut niciodată fi susținută cu taro și banane.
Însă ideea lui Diamond pare a fi prea simplă.
Pot plantele singure să influențeze istoria umană ?
Sau a mai fost și altceva în joc ?
Alt motiv de împărțire a lumii în avuți și dezavantajați ?
De acum 9000 de ani, primele așezări din Orientul Mijlociu
au fost înlocuite de localități mult mai întinse.
Oamenii au putut să trăiască la asemenea scară
numai devenind agricultori mult mai eficienți.
Erau înconjurați de câmpuri de grâu și orz,
însă de acum, aveau și o altă sursă stabilă de hrană.
Ceea ce vedem întâmplându-se acum aproape 9000 de ani e o transformare remarcabilă
în felul în care omenirea a interacționat cu animalele.
Începem să vedem un proces de îmblânzire a animalelor,
prin ceea ce înțelegem că oamenii le controlau mișcările,
le controlau alimentația și reproducția.
În loc de a pleca la vânătoare, aveai o sursă sigură de carne în viu,
tot anul, pe lângă casă,
în loc să depinzi de variațiile sezoniere ale vânatului.
La fel ca și pentru carne, animalele pot fi folosite pentru lapte,
ceea ce asigură o sursă inepuizabilă de proteine.
Blana și pielea lor pot fi folosite pentru a face haine care să țină de cald.
De-a lungul timpului, animalele domestice au devenit parte integrală
a noului fel de viață în agricultură.
Știm că societățile ce-au început să crească animale domestice
aveau deja culturi de cereale, deci erau cultivatori,
și combinația dintre aceste plante și animale
a devenit un pachet extrem de atractiv,
deoarece sunt complementare.
După perioada culesului, animalele pot fi trimise pe miriște,
și ele pot mânca rămășițele culturilor de cereale.
La rândul lor,
balega animalelor
poate fi folosită pentru a asigura un fel de fertilizator pentru câmpurile de cereale,
așa că întregul pachet,
știți, pare a fi dependent,
pentru animale și pentru plante și desigur pentru oameni.
Caprele și oile au fost primele animale domestice din lumea antică,
și au fost urmate de alte mari animale de fermă din zilele noastre.
Toate au fost folosite la început pentru carne,
însă, cu toatele s-au dovedit folositoare și în alte feluri,
în special la inventarea plugului.
Înainte de revoluția industrială,
animalele erau cele mai puternice mașini de pe planetă.
Un cal sau un bou, înhămat la un plug,
putea transforma productivitatea unui ținut,
permițându-le fermierilor să cultive mai mult și să hrănească mai mulți oameni.
În Noua Guinee și în multe alte locuri de pe pământ,
oamenii n-au folosit niciodată plugurile deoarece n-au avut animale care să le tragă.
Singurul mare animal domestic din Noua Guinee a fost porcul,
și nici măcar nu era băștinaș,
a sosit din Asia acum câteva mii de ani,
în timp ce Europa și Asia aveau nu numai purcei dar și vaci,
oi, capre, cai, bivoli, cămile și altele.
Acum, porcii îți dau carne, însă porcii nu-ți pot da alte produse
cum sunt cele primite de la animalele din Asia și Europa.
Porcii nu dau lapte, lână, blănuri sau piei și cel mai important din toate,
porcii nu pot fi folosiți pentru forța musculară,
porcii nu pot trage carele sau plugurile.
Singura forță musculară din Noua Guinee era cea umană.
Chiar și azi, nu există animale de povară în Noua Guinee,
și aproape tot ce ține de grădinărit este făcut manual.
Dacă creșterea animalelor era atât de folositoare,
de ce guineezii n-au îmblânzit nici unul din cele de-ale lor ?
Am decis să socotesc toate animalele din lume care au fost vreodată îmblânzite,
și am fost uimit de ceea ce am aflat.
Există aproape două milioane de specii cunoscute de animale sălbatice,
însă marea majoritate n-au fost niciodată îmblânzite.
Cea mai mare parte a insectelor și a rozătoarelor
n-au nicio folosință practică pentru oameni,
și nu se merită efortul de a le crește.
Unele păsări, pești și reptile au fost îmblânzite,
însă cele mai multe sunt imposibil de crescut într-o fermă.
Așa sunt cele mai multe carnivore, nu din cauză că sunt periculoase
dar, pentru că ar trebui să crești alte animale doar ca să le hrănești.
Cele mai bune animale de crescut sunt mamiferele vegetariene mari.
Și de-a lungul anilor,
oamenii au încercat, probabil,
să le domesticească pe toate, de obicei fără succes.
În ciuda eforturilor repetate, africanii n-au reușit domesticirea elefantului.
În Asia de sud, anumiți elefanți sunt folosiți ca animale de povară.
Însă nu sunt crescuți în mod special pentru asta.
În loc de asta, fiecare elefant e prins și după aceea îmblânzit și antrenat.
Nu este profitabil să crești un animal, căruia îi ia 15 ani ca să se maturizeze
și să atingă vârsta potrivită pentru reproducere.
Animalele ce se dovedesc candidați potriviți pentru domesticire
pot începe să se reproducă din primul sau al doilea lor an din viață.
Pot avea unul sau doi urmași pe an,
deci, productivitatea lor e ridicată.
Din punct de vedere comportamental, trebuie să fie animale sociabile,
însemnând că masculii, femelele și puii trăiesc împreună ca un grup,
și de asemenea că au o ierarhie socială internă,
ceea ce înseamnă că dacă oamenii pot controla conducătorul,
atunci pot obține controlul asupra întregii cirezi sau stol.
Mai este o cerință crucială pentru un animal domestic.
Trebuie să fie obișnuiți cu oamenii.
Unele animale nu au temperamentul necesar de a locui într-o fermă.
O zebră poate fi un animal domestic ideal,
la fel de folositoare, potențial, ca și un cal.
Însă, traiul în mijlocul marilor prădători africani,
le-a făcut pe zebre să fie creaturi nervoase și nărăvașe.
Au o trăsătură nărăvașă pe care oamenii n-au fost în stare s-o îmblânzească.
Acesta poate fi motivul pentru care zebrele
n-au fost nicicând înhămate la plug sau călărite în bătălii.
Am numărat 148 de specii diferite de mamifere vegetariene sălbatice terestre
ce cântăresc peste 45 de kg, dar din aceste 148,
numărul celor ce-au fost vreodată ținute în gospodării,
pentru diverse perioade de timp, e de numai 14.
Capre, oi, porci, vaci, cai, măgari,
cămile cu o cocoașă, cămile cu două cocoașe, bizonul american,
lamele, renii, iacii, gaialii și bovinele.
Numai 14 animale domestice în 10 mii de ani de domesticire.
Și de unde au apărut strămoșii acestor animale ?
Niciunul nu era din Noua Guinee sau Australia.
Sau din Africa transsahariană, nici de pe întreg continentul din America de nord.
America de Sud a avut strămoșul unui singur mare animal domestic: lama.
Celelalte 13 sunt din Asia, Africa de nord și Europa.
Iar din acestea, cele mai mari patru animale vacile, porcii, oile și caprele,
sunt originare din Orientul Mijlociu.
Cam aceeași zonă ce a fost patria celor mai bune culturi din lume
era de asemenea cămin și pentru câteva din cele mai bune animale.
Minunea care a permis acestei zone să fie cunoscută ca și Cornul Abundenței.
Populația din Cornul Abundenței a fost binecuvântată din punct de vedere geografic,
cu acces la câteva din cele mai bune culturi și animale din lumea antică.
Le-a oferit un avantaj enorm.
Ceea ce a început cu însămânțarea grâului și îngrijirea caprelor
i-a condus către prima civilizație umană.
Site-ul arheologic Guar din sudul Iordanului are 9000 de ani vechime.
Însă are toate semnalmentele unui oraș.
Aici au locuit câteva sute de oameni,
în case de teracotă ce erau minuni ale tehnologiei.
Ori de câte ori vin aici, sunt uimit de ceea ce au făcut acești oameni.
Unele case au un fel de aer condiționat,
fereastra de aici e pentru
controlul aerului ce intra de pe stradă în casă,
și casele,
zidurile și podelele caselor aflate în interior,
erau tencuite.
Deci, oamenii au trecut la conceptul de casă.
Nu e doar un loc în care să dormi, o casă adecvată,
și oamenii au început să decoreze casele în interior,
și oamenii au început să investească în casele lor,
deoarece, dacă vorbim numai de tencuială,
este timp și efort consumat, și este foarte costisitor să-ți tencuiești casa.
Cu cât deveneau mai mari satele, erau mai mulți oameni care să muncească pământul.
Mai mulți oameni pot produce mai multă hrană, mai eficient,
suficient ca să întrețină specialiști în cadrul comunității.
Liberi de povara grădinăritului,
unii oameni au putut dezvolta noi deprinderi și tehnologii.
Producerea ipsosului din calcar a fost o descoperire tehnologică majoră.
Pietrele trebuiesc încinse zile întregi la o temperatură de o mie de grade.
Poate părea nesemnificativ în zilele noastre, însă știința de a lucra cu focul
a fost primul pas spre oțelul forjat, o tehnologie care a transformat lumea.
Prin contrast, locuri ca Noua Guinee n-au descoperit niciodată tehnologii avansate.
Chiar și azi, unii oameni din munți
lucrează în același fel care nu s-a schimbat de secole.
Când am sosit în Noua Guinee, în 1960,
oamenii încă mai foloseau unelte din piatră ca acest topor
în anumite părți de pe insulă și înainte de sosirea europenilor,
oamenii foloseau unelte de piatră peste tot în Noua Guinee.
De ce oamenii din Noua Guinee nu au descoperit singuri uneltele din metal ?
În cele din urmă, mi-am dat seama că pentru a avea specialiști prelucrători în metal,
care să-și dea seama cum să topească cuprul și fierul,
este necesar ca restul populației dintr-o societate agricolă,
să fie în stare să producă destulă mâncare ca să-i hrănească.
Însă agricultura Noii Guinee nu era suficient de productivă
ca să genereze aceste surplusuri de hrană,
și rezultatul a fost, niciun specialist, niciun fierar, nicio unealtă din metal.
Traiul din Noua Guinee era perfect viabil.
A supraviețuit intact pentru mii de ani.
Conform cu cele spuse de Diamond, oamenii n-au avansat tehnologic,
deoarece au petrecut prea mult timp și energie pentru a se hrăni.
Și atunci au sosit vesticii, ce și-au folosit tehnologia pentru a coloniza țara.
Cu toate aceste avantaje,
Cornul Abundenței nu este motorul lumii moderne,
așa cum nici nu mai este grânarul de odinioară.
Cum de și-a pierdut avantajul ?
În primii o mie de ani ai apariției sale,
multe din noile sate din Cornul Abundenței au fost abandonate.
Ironic, regiune avea o slăbiciune fundamentală.
În ciuda faptului că avea câteva dintre cele mai nutritive culturi de pe planetă,
clima sa era prea uscată,
și ecologia prea fragilă, pentru a suporta o agricultură intensivă și continuă.
Oamenii au distrus mediul.
Apele au fost exploatate peste măsură, copacii au fost tăiați,
și asta este când , când trebuie să înfrunți sfârșitul,
Ce vreau să zic e chiar sfârșitul.
Vei sfârși cu un peisaj ca acesta,
adică, câțiva copaci,
fără iarbă, cu mai puțină apă.
Deci ceea ce vedem astăzi
este consecința supra-exploatării mediului.
Incapabili să-și mai prelucreze pământul, comunitățile au fost obligate să plece.
Avantajele provenite din secole de domesticire s-ar fi putut pierde.
Dar din nou, geografia era de partea lor.
Cornul Abundenței se află în centrul unui ținut imens, Eurasia.
Erau nenumărate locuri pentru propagarea agriculturii,
și în mod hotărâtor,
multe din aceste locuri se află la est și la vest de Cornul Abundenței,
la aproximativ aceeași latitudine.
De ce este asta așa de important?
Deoarece oricare două puncte de pe glob care împărtășesc aceeași latitudine
automat împărtășesc și aceeași lungime a zilei,
și adeseori împart și o vegetație și o climă asemănătoare.
Culturile și animalele domesticite în Cornul Abundenței
Au fost în stare să prospere și în alte locuri de-a lungul axei est-vest a Eurasiei.
Grâul și orzul, oile și caprele, vacile și porcii
s-au răspândit cu toții din Cornul Abundenței,
și spre est, către India sau vest, către Africa de nord și Europa.
Indiferent unde au mers au transformat societățile umane.
Odată ce culturile și animalele din Cornul Abundenței au atins Egiptul,
au provocat o explozie a civilizației.
Deodată a existat destulă mâncare ca să-i hrănească pe faraoni și pe generali,
pe ingineri și pe scribi, și mulțime de oameni necesară construirii piramidelor.
La fel de adevărat a fost și pentru civilizația europeană.
Din timpurile antice până la Renaștere,
culturile și animalele din Cornul Abundenței
au hrănit artiștii, inventatorii și soldații Europei.
În secolul 16,
aceleași culturi și animale au fost duse de către europeni în Lumea Nouă.
În vremurile acelea nu exista nicio vacă sau vreun pic de grâu în toată America.
Acum, numai în SUA sunt peste 100 de milioane de vite.
Și americanii consumă 20 de milioane de tone de grâu pe an.
Industrializarea modernă americană ar fi de neconceput
fără răspândirea agriculturii plantelor din Cornul Abundenței.
Sunt unele voci care cred că demonstrația lui Jared Diamond este prea simplistă.
Poate fi redusă bogăția și puterea doar la vite și grâu ?
Ce zicem de cultură, politică și religie ?
Sigur au fost la fel de importante ?
Diamond a fost criticat că este prea determinist,
ignorând părțile în care omenirea și-a jucat rolul în modelarea propriului destin.
Anii petrecuți în Noua Guinee m-au convins că oamenii de pe cuprinsul globului
sunt în mod fundamental, similari.
Oriunde ai merge, vei găsi oameni deștepți, descurcăreți și plini de energie.
Nicio societate nu are monopol pe aceste trăsături.
Desigur, există diferențe culturale imense,
însă, ele sunt în principal rezultatul inechității,
nu sunt factorul cauzator.
În cele din urmă, ceea ce este mult mai important
e ceea ce au avut oamenii la îndemână,
materiile prime avute la dispoziție.
Guineezii au achiziționat porci din Eurasia, însă nu și vaci sau oi sau capre,
sau cai, sau grâu sau orz.
Nu au mers pe aceeași cale ca și europenii sau americanii,
deoarece n-au avut aceleași materii prime.
Nu spun că acele diferențe din lume sunt bătute în piatră și că nu pot fi schimbate;
e chiar opusul.
Orașele din Papua Noua Guinee încep să se dezvolte și să se mărească,
populate de guineezi moderni ce încearcă să ajungă în rândul lumii moderne.
Din nefericire pentru ei, e o prăpastie de parcurs.
De ce voi, oamenii albi, aveți atât de mult cargo și noi, guineezii atât de puțin ?
Yali m-a luat prin surprindere acum 30 de ani.
N-am avut nicio idee cum să-i răspund atunci, însă acum cred că știu.
Yali nu lipsa ingeniozității a făcut
ca poporul tău să nu dezvolte tehnologia modernă.
Au avut destulă ingeniozitate ca să îmblânzească mediul dificil din Noua Guinee.
În loc de asta, răspunsul stă în geografie.
Dacă poporul tău ar fi avut parte de aceleași avantaje geografice ca poporul meu,
ai tăi ar fi putut fi cei care să fi inventat elicopterele.
Jared Diamond a pornit să exploreze
diviziunile lumii dintre cei ce au și cei ce nu au.
E convins că planurile acestor diviziuni sunt imprimate chiar în teritorii.
Însă felul său de a privi lumea
va putea cu adevărat să explice momentele de cotitură din istoria umană ?
Poate explica, cum câteva sute de europeni, au cucerit Lumea Nouă,
și au început o eră de stăpânire ?
Era armelor, virușilor și a oțelului.
Traducere și adaptare Polux www.titrări.ro
Transcript from : www.pbs.org/gunsgermssteel