Имало едно време
момиченце на име Елла.
Тя невинаги виждала света какъвто е,
а какъвто би могъл да бъде с мъничко вълшебство.
Мила моя!
За майка си и баща си тя била принцеса.
Вярно, нямала титла, нито корона или замък,
но властвала в своето малко кралство,
чиито граници били къщата и поляната край гората,
където родът й живеел от поколения.
С г-н Гъсок
и цялото им животинско семейство.
Здравейте! Какво си въобразявате?
Оставете и за малките.
Не искаме да ви заболят коремчетата.
Гюс-Гюс, ти си домашна, а не градинска мишка.
Нали така, Жаклин?
Не бива да ядеш храната на г-н Гъсок.
Нали, мамо? - Още ли вярваш, че те разбират?
А не е ли така? - О, да.
Вярвам, че животните ни слушат и ни говорят,
стига да можем да ги чуем.
Така се учим да се грижим за тях. - А кой се грижи за нас?
Феите кръстници, разбира се. - Вярваш ли в тях?
Аз вярвам във всичко. - Тогава и аз вярвам във всичко.
Баща й бил търговец, който пътувал в далечни земи
и носел дарове от поданиците на Елла.
Елла!
Къде са прекрасните ми момичета?
Къде са моите съкровища?
Когато заминавал, Елла много тъгувала за него.
Но знаела, че той винаги се връщал.
Ето я! - Добре дошъл, татко!
Как си?
Пораснала си!
Какво беше това? - Това ли?
Висеше на едно дърво.
Може вътре да има нещо.
Много е красива.
На френски я наричат "ън папийон".
Много добре! Ще танцувате ли с мен, госпожице?
Разбира се. - Благодаря.
Настъпила си ме.
Ще танцуваме ли?
Виж, мамо, танцувам!
Малка пеперудка.
Всичко си било точно на мястото.
Те се чувствали най-щастливи на света
и силно се обичали.
Щом стана крал, дили-дили,
до мен бъди.
Синьо небе, дили-дили,
със блясък нов.
Вечно помни, дили-дили,
моята любов
Но мъката може да сполети всяко кралство,
колкото и щастливо да е то.
Тя споходила и дома на Елла.
Много съжалявам. - Благодаря, докторе.
Сигурно ви е било много трудно.
Ела с мен. Елла.
Елла, миличка.
Ще ти разкрия една тайна.
Голяма тайна, която ще те проводи
през всички изпитания в живота.
Винаги я помни.
Не губи кураж и бъди добра.
В кутрето ти има повече доброта,
отколкото у повечето хора.
А добротата притежава огромна сила.
И вълшебство. - Вълшебство?
Точно така.
Не губи кураж и бъди добра, миличка.
Обещаваш ли? - Обещавам.
Хубаво. Добре.
И...
Скоро ще си отида, мила моя.
Моля те, прости ми.
Прощавам ти, разбира се.
Обичам те.
Обичам те, миличка.
Обичам те.
Времето отминавало и болката станала спомен.
В сърцето си Елла си останала същата.
Тя помнела обещанието към майка си.
Да не губи кураж и да бъде добра.
Баща й обаче се променил много.
Но се надявал на по-добри времена.
"И ето ме вече у дома.
С жена ми пеехме от радост
и ако на света е имало по-щастлив от мен,
то аз не го познавам."
Така приключваме с "Г-н Пийпс" за днес.
Обичам щастливия край, а ти?
И аз го предпочитам.
Възможно най-щастлив. - Елла...
Струва ми се,
че може би е време
да отворим нова страница. - Така ли, татко?
Сигурно помниш, че при едно пътуване
се запознах с Франсис Тремейн. - Да.
Търговецът на платове, нали? - Беше.
Починал е, уви.
Вдовицата му -
една почтена жена,
сега е сама,
макар и в разцвета си.
Притесняваш се да ми кажеш.
А не бива.
Не и ако ще ти донесе щастие.
Да. Щастие.
Дали е възможно да получа последен шанс,
макар да мислех, че с това е свършено?
Разбира се, татко.
Тя просто ще е твоя мащеха.
Ще си имаш и компания от две чудесни сестри.
Не губи кураж и бъди добра.
Добре дошли, дами!
Хилава е като клечка! - И с тази сплъстена коса!
Много си мила. - Добре дошли! Много се радвам.
Имаш много хубава коса. - Благодаря.
Трябва ти прическа. - Несъмнено. Да ви покажа къщата?
Какво? - Иска да ни покаже селската къща.
Май се гордее с нея. - Животните вътре ли живеят?
Колко очарователно.
Луцифер.
Бъдещата й мащеха била жена с характер и изискан вкус.
Тя също познавала скръбта.
Но се справяла блестящо с нея.
Не каза, че дъщеря ти е толкова красива.
Прилича на...
На майка си.
Точно така. - Какви ги говори мама?
Лъже. От добри обноски. - Млъквайте.
Откога родът ви живее тук? - Над два века.
Толкова време без ремонт? - Анастейжа, замълчи.
Ще помислят, че говориш сериозно.
Мащехата на Елла - жена с бодър дух,
се заела да върне живота и смеха в къщата.
Ужасен сте, бароне.
Късметът пак е на моя страна.
Виж ти, кой празнувал самостоятелно.
Жаклин, Теди, Матилда, лакомникът Гюс-Гюс.
Опа...
Какво...
Какво си мислиш, че правиш, Луцифер?
Жаклин е мой гост, а гостите не са за ядене.
Хайде, имаш си достатъчно котешка храна.
Дамите трябва да си помагаме.
Пропускаш празненството.
Сигурно е като всички други.
Сутринта заминавам. - Но ти...
тъкмо се върна.
Налага ли се? - Само за няколко месеца, мила.
Какво искаш да ти донеса? Твоите сестри...
доведените ти сестри поискаха слънчобрани и дантели.
А ти какво искаш?
Донеси ми първото клонче, което закачиш по пътя си.
Това е странна молба.
Така ще го вземеш със себе си
и то ще ти напомня за мен.
Щом го донесеш, ти също ще си дойдеш с него.
А аз искам точно това.
Да се върнеш.
Каквото и да става.
Ще се върна.
Елла, докато ме няма,
искам да си добра с мащехата си
и с доведените си сестри, макар понякога...
това да е трудно.
Обещавам. - Благодаря ти.
Част от мен винаги остава тук, Елла.
Помни това.
Майка ти също е тук, макар да не я виждаш.
Тя е сърцето на този дом.
Затова трябва да ценим дома си - заради нея.
Тя ми липсва.
А на теб?
Много.
Не забравяй дантелата! Трябва ми!
И моя слънчобран! За моя тен!
Ако не знаеш, това е цветът на кожата!
Довиждане! - Довиждане, Елла!
Обичам те! - И аз те обичам!
Довиждане!
Елла, мила.
Стига, не плачи.
Да, мащехо. - Не ме наричай така.
За теб съм "госпожо".
Няма място за мен и от дрехите ти! - Тогава се смали!
Анастейжа и Дризела винаги са живели в обща стая.
Такива мили и сърдечни момичета.
Или по-добре изчезни!
Иска ти се, нали? Иде ми да ти издера очите!
Мисля, че спалнята им се струва твърде малка.
Моята стая е най-голяма след твоята и на татко.
Може би биха я предпочели.
Чудесна идея. Толкова си добричка.
Аз мога да спя... - На тавана.
Точно така.
На тавана ли? - Да.
Само временно, докато обзаведа другите стаи.
На тавана е така просторно и ще си далеч от цялата суматоха.
Още по-уютно ще ти е, ако си вземеш и тези джунджурии.
За занимавка.
Е...
тук няма да ме безпокоят.
Здравей, Гюс-Гюс.
Хайде, Гюс-Гюс, можеш.
Значи тук се криете.
Очевидно, аз също.
Така. Кой ще ми помогне?
Тъпачка. - Това беше капакът.
Малката ни сестричка си бъбри с дървениците.
Колко е приятно.
Няма котки,
нито доведени сестри.
Имаме слабоумна сестра. - А аз имам две.
Това го чух.
На кого говори? - Тя е луда.
Пей ми, славейче...
Добро утро. - Добро утро.
Добро утро, Том!
Пей ми...
Здравейте. Нали може...
Колко е красиво. Браво. Благодаря.
Добро утро!
Благодаря. - Пак заповядай.
Елла!
Ставайте, момичета, време е за обяд!
Новите сестри на Елла не понасяли утрините.
Те не притежавали домакински умения.
Всъщност не притежавали никакви умения.
Вървял юнак с една мома...
Хайде-хей, хайде-хоп!
Хайде-хей-тропа-троп!
Насред зелените поля...
Хей, пролет
е дошла.
Хей, пролет
е дошла.
Замълчи.
Елла се утешавала с писмата, които й пращал баща й.
Седмиците се проточили в месеци,
но всеки ден донасял мислите му от някой далечен край.
Пощенската карета! - Докато късно един следобед...
Фермер Джон?
Госпожице Елла. Баща ви, госпожице.
Заболя по пътя.
Почина, госпожице.
Няма го вече.
До самия си край говореше само за вас.
И за майка ви.
Помоли да ви предам това.
А моите дантели? - А моя слънчобран?
Не виждате ли? Вече е без значение.
Разорени сме.
Как ще живеем?
Благодаря.
Сигурно ти е било много трудно.
Как да живеят, наистина.
Нужни били икономии.
Мащехата на Елла освободила прислугата.
Мащехата и доведените сестри
все повече злоупотребявали с нея.
И с времето за тях Елла ставала
все по-малко сестра и все повече слугиня.
Така за Елла останала всичката работа.
Това било добре, защото я отвличало от мъката.
Поне така казвала мащехата й.
А тя и двете й дъщери с огромно удоволствие
осигурявали на Елла с какво да се разсейва.
Но поне споделяли с нея храната си...
или по-скоро огризките си.
Имала малко приятели.
Или по-точно малки приятели.
Ето ви и вас.
Ще хапнете ли с мен?
Но към приятелите си тя била с открито сърце
и открити ръце.
Вашата маса.
Понякога в края на деня
на тавана било твърде студено, за да заспи
и тя лежала край угасващото огнище,
за да се стопли.
Мислех, че закуската е готова.
Готова е, госпожо. Само подклаждам огъня.
В бъдеще не ни викай, преди да си готова.
Както желаете.
Елла, какво имаш по лицето?
Госпожо?
Пепел от огнището.
Почисти се. - Ще влезе пепел в чая ни.
Измислих й ново име! Пепеливата Елла.
Не бих се търпяла тъй мръсна. Мръсната Елла.
Пепеляшка!
Така ще те наричаме. - Момичета, толкова сте умни.
За кого е това?
Забравили ли сме някого? -Тук е мястото ми.
Не може да искаме от теб да правиш закуска,
да сервираш и да се храниш с нас.
Не е ли по-добре да ядеш, щом приключиш, Елла?
Или да те наричам "Пепеляшке"?
Пепеляшка.
Имената са като заклинания.
Изведнъж сякаш мащехата и доведените й сестри
наистина я превърнали в създание на пепелта
и тежкия труд.
Спокойно!
Бягай! Бързо, ще те хванат!
Тичай!
По-кротко!
Може да било за добро, че сестрите на Елла били зли.
Защото ако не бе отишла в гората,
едва ли щеше да срещне принца.
Кротко! Успокой се!
Кротко, момче!
По-бавно!
Госпожице! Добре ли сте, госпожице?
Дръжте се! - Добре съм, благодаря!
Спокойно! - Стой!
Добре ли сте? - Добре съм,
но него уплашихте до смърт. - Кого?
Елена. Какво ви е сторил,
та го преследвате така?
Трябва да призная, че не бях го срещал.
Приятел ли ви е? - Познат.
Сега се запознахме.
Погледнах в очите му, а той - в моите,
и почувствах, че му предстои дълъг живот.
Това е. Как ви наричат, госпожице?
Това е без значение. - Не бива да идвате тук сама.
Не съм сама, а с вас, господин...
Как ви наричат?
Нима не знаете кой съм?
Тоест... Казват ми Кит.
Така ми казва баща ми, когато е в настроение.
А къде живеете, г-н Кит? - В двореца.
Баща ми ме учи на занаята си.
Негов чирак ли сте? - Нещо такова.
Колко хубаво. Добре ли се отнасят с вас?
По-добре, отколкото заслужавам.
А с вас?
Държат се с мен, както умеят.
Съжалявам.
Вината не е ваша.
Но не и ваша, убеден съм.
Не е толкова зле. Има и в по-тежко положение.
Трябва...
просто да не губим кураж и да бъдем добри, нали така?
Да.
Права сте.
Точно така мисля и аз.
Не им позволявайте да го наранят.
Но ние ловуваме. На лов това се прави.
Само защото така се прави, не значи, че е редно.
Отново сте права.
Значи... ще го оставите на мира, нали?
Да.
Много ви благодаря, г-н Кит.
Ето ви и вас, Ваше... - Просто Кит!
Аз съм Кит! Идвам.
По-добре да продължаваме...
г-н Кит.
Както казах,
идвам.
Дано се срещнем отново.
Аз също се надявам.
Звучиш като първия човек, срещнал хубаво момиче.
Тя не беше "хубаво момиче"!
Тоест, хубаво момиче е, но е много повече.
Колко? Видял си я веднъж. - Как би могъл да знаеш?
Ти си разбрал още щом си срещнал мама.
Това е друго. Майка ти беше принцеса.
Пак би я обикнал. - Нямаше да я видя,
щеше да е неуместно.
А баща ми щеше да ми каже това, което ти казвам,
и щях да го послушам. - Нямаше.
Щях. - Нямаше.
Прав си.
Как е той?
Ваше величество...
Няма значение.
Щом ви отнема толкова време, вече знам какво ще кажете.
Татко...
Такава е участта на плътта.
Хайде. Ще закъснеем.
А точността е... - ... учтивостта на принцовете.
Негово величество кралят!
Кралят сигурно ви е говорил за случката в гората.
Нима това ви засяга?
Щом засяга вас, засяга и мен, принце.
Не биваше да пускате елена.
Само защото така се прави, не значи, че е редно.
Или нещо такова.
Финиъс - майсторът на четката, чака търпеливо.
Направете го да изглежда готов за женитба.
Трябва ни подходяща невеста,
макар че той изобщо не ме слуша.
Ще се постарая за Ваше величество.
Но не съм чудотворец. - Прекрасно платно, майсторе.
Благодаря. Сякаш разбира от изкуство.
Значи тези портрети заминават за чужбина?
За да привлекат височайшите особи на бала, за който настояваш.
Това е една ценна традиция. - На бала ще си избереш съпруга.
Прекрасно.
А не може ли да се оженя за някое добро селско момиче?
Колко земя ще ни донесе това "добро селско момиче"?
Как ще укрепи тя кралството?
Ние сме малко кралство сред големи държави.
Светът е опасен.
Слушай, момче.
Вдигам ви, майсторе. - Добре.
Искам ти и кралството да сте в безопасност.
Добре, татко,
при едно условие.
Нека бъдат поканени всички, не само благородниците.
Войните донесоха скръб на всички ни.
Какво ще кажете? Това ще зарадва ли народа?
Не мога да кажа, кралю.
Но не бих възразил срещу малко веселие.
Значи се разбрахме.
Бал за народа
и принцеса за принца.
Стъпка в правилната посока, ако питате...
Не ви питаме. - Ужасно съжалявам.
Ама че немирна четка. Надолу, Самсон.
Нямам дори възглавница. Надолу. Не толкова...
На земята съм.
Буквално съм на земята. Съжалявам.
От този ъгъл изглеждате чудесно.
Страхотни ноздри. Може ли по-дълга четка?
Не изглеждате добре, госпожице.
Ни най-малко.
Защо стоите там, щом се отнасят с вас така?
Защото обещах на майка си и баща си
да ценя дома, в който бяхме щастливи.
Те обичаха къщата ни,
а сега ги няма и аз я обичам и заради тях.
Тя е моят дом.
Чуйте всички!
Тишина!
"Знайте,
на този ден след две седмици
в двореца ще се състои
кралски бал.
На този бал
според старинния обичай
принцът ще си избере невеста.
Освен това по настояване на принца
обявяваме, че всяка девойка в кралството -
била тя с благороден или скромен произход,
е поканена да присъства.
Такава е повелята на нашия най-благороден от всички крал."
Госпожо.
Елла много се развълнувала, че ще види чирака Кит.
А сестрите й били заинтригувани от идеята за среща с принца.
Ще го подмамя да се влюби в мен. Ще видиш!
Това е най-голямата новина! - Успокойте се.
А сега ме чуйте. Една от вас трябва да спечели принца.
Така ще ни отърве от дълговете ни в този затънтен край!
Аз, принцеса?
Или по-скоро аз, принцеса?
Вече съобщи новината, защо си още тук?
Връщай се в града
и поръчай на шивачката три прекрасни бални рокли.
Три ли?
Колко предвидливо. - За какво говориш?
Да помислите за мен. - За теб ли?
Мисли, че третата рокля е за нея.
Бедната глупава Пепеляшка. Колко неудобно.
Твърде амбициозно е от твоя страна.
Исках само да видя един приятел.
Държа да бъда ясна.
Една рокля за Анастейжа,
една за Дризела и една за мен!
Тя не те разбира.
Добре. Значи се разбрахме.
Тръгвай! Всяка девойка ще хукне след принца.
Трябва да стигнеш, преди да са затрупали шивачката с работа!
Какво каза тя? - Говоря френски, не италиански!
Събудете се, принце.
Съжалявам. - Витаете някъде.
Мисля само за онова прекрасно момиче.
Има много момичета. - Но нейният дух и доброта...
Дали тя няма сестра? - Не знам.
Не знам нищичко за нея.
Може тайнствената девойка да дойде на бала.
Затова поканихте всички, нали? - Капитане.
За благото на народа е. - Разбира се. Колко съм глупав.
А ако тя дойде? - Ще й кажете, че сте принцът.
А принцът може да вземе която си пожелае за жена.
Ха! - Ха?
Точно така. Баща ми и съветникът искат да се оженя за принцеса.
Ако това момиче от гората наистина е тъй очарователно,
може и да размислят.
Денят на бала настъпил
и цялото кралство стаило дъх в очакване.
Искаш ме за кралица? Мен ли?
По-силно.
По-силно!
По-силно. - Това е!
Имаш вид, сестро. - Подобно.
Ще се съревноваваме за принца. Но нека не таим лоши мисли.
Разбира се, сестричке.
И през ум не ми минава да те отровя преди бала.
Нито на мен - да те бутна от каретата.
Или на мен - да ти размажа мозъка на дворцовите стъпала.
Сестри сме все пак. - А кръвта вода не става.
Ще оставим принца да реши.
Питам се, какъв ли е той?
Какво значение има?
Важното е, че е богат.
Не ви ли се ще да знаете поне нещичко за него?
Не - може да се разколебая.
Обзалагам се, че не си разговаряла с мъж.
Нали, топчесто лице?
Говорих веднъж. С един джентълмен.
От ниско потекло, несъмнено.
Сигурно чирак. - Беше чирак, да.
Мама казва, че мъжете са глупаци.
По-добре да го знаеш отрано. - Първият танц, милейди?
Какъв палавник сте, принце!
Дай да си я сложа. - Не, аз.
Не!
Не за първи път Елла изпитвала съжаление към двете сплетници,
които били тъй грозни отвътре, колкото красиви отвън.
Принце мой! - Ще обикне мен!
Но ще се ожени за мен!
Щом мащехата нямало да й поръча рокля,
Елла не виждала причина
да не опита да си ушие сама.
Освен това тя си имала и малки помощници.
Скъпите ми момичета.
Да ви видя така...
Кара ме да вярвам, че една от вас ще лапне принца.
Все пак имам два коня в надбягването!
Смея да кажа, че никой в кралството няма да засенчи дъщерите ми.
Пепеляшке? - Не ви струва нищо.
Това е старата рокля на майка ми.
Преправих я сама.
Пепеляшка на бала! Никой не иска слугиня за жена.
След всичките ми усилия... - Не искам да ви преча.
Дори не е заради принца.
Отиването ти е извън всякакъв въпрос.
Но всички девойки са поканени с кралска заповед.
Точно краля имах предвид.
За кралска особа би било обида
да те вземем в двореца в тази дрипа.
Дрипа ли? Беше на майка ми.
Съжалявам да ти го кажа,
но майка ти е имала съмнителен вкус.
Това нещо е тъй древно,
че на практика се разпада.
Рамото е скъсано. Разпада се.
И това! - Каква старомодна смехория!
Как можахте? - А как иначе?
Няма да допусна да свързват дъщерите ми с теб.
Край с бъдещето им, ако ги видят с някакво опърпано слугинче.
Защото това си ти.
Сега и завинаги.
Помни ми думата! Ти няма да отидеш на бала!
Хайде, дий!
Съжалявам, майко.
Съжалявам.
Обещах да съм храбра, но не съм.
Вече не.
Аз вече не вярвам.
Извинете. Ще ми помогнете ли, госпожице?
Само коричка хляб, а може би и чаша мляко?
Да.
Да, да, да. Ще ви намеря нещо.
Защо плачеш? - Няма нищо.
Нищо ли? Нищо.
Какво е купичка мляко? Нищо.
Но добротата го прави всичко.
Не искам да те пришпорвам, но нямаш много време, Елла.
Откъде ме познаваш? Коя си ти?
Коя съм аз ли? Мислех, че си се досетила.
Аз съм твоята завеяна връстница. Тоест, фея кръстница!
Не може да бъде. - Защо?
Те не съществуват.
Това са детски приказки.
Нима собствената ти майка не вярваше в тях?
Не отричай, чух я. - Чула си я?!
Дрън-дрън ярина! Така! Всяко нещо по реда си.
Само да облека нещо по-удобно.
Така е добре.
Та, за какво говорех? - Как...
А, да. Да видим.
Нужно ни е нещо, подобно на каляска.
Коритото? - Не прилича на каляска.
Предпочитам плодове и зарзават.
Отглеждате ли дини? - Не.
Канталупи? - Не съм виждала.
Артишок? Кумкуат?
Биволско сърце? - Имаме тикви.
Тикви ли? Ще ми е първата.
Винаги е интересно.
По принцип не работя с тях. Много са кашави.
Да видим. Тази става. Да. Нож?
Заповядай. - Благодаря ти, мила.
Здравей, оранжева приятелко.
Ще те клъцна. Чудесно!
Тежка е! Пазете се, мишлета!
Е, както и да е. Да го направим тук.
Кое? - Ще я превърнем в карета.
Малко ме изнервяш. - Да затворя ли очи?
Добра идея.
Да действаме, за бога!
Определено става нещо. Номерът е...
Забравих какъв е номерът.
Мислех си, че...
Че ако не порасне още... - Да?
Чакай. - Това ли целеше?
Нима мислиш, че е било това?
Бягай!
Скрий се!
Така! Една карета.
Ти наистина си моята фея кръстница. - Разбира се.
Не обикалям току-така да превръщам тикви.
Сега, къде са онези мишки? - Мишки ли?
Да. Мишки, мишки.
Ето ги. Абракадабра!
Четири бели коня.
Гюс-Гюс, изглеждаш чудесно!
Но как... - Докъде стигнахме?
Имаме карета, коне... Лакеи!
Лакеи ли? - Здравей, прекрасни г-н Гущер!
Абракадабра!
Хей!
Викате ли ме?
Сега онзи кочияш. - Кочияш ли?
Кочияш ли казах? Имах предвид гъсок.
Не мога да карам, аз съм гъсок.
А сега, къш!
Всички по места, нямаме време за губене!
Хайде!
Фейо кръстнице!
Какво?
Роклята ми. Не мога да ида така.
Ще я поправиш ли? - Какво? Не, ще я направя нова.
Моля те, недей. Беше на мама.
Искам да съм с нея в двореца.
Така все едно тя е с мен.
Разбирам.
Но едва ли ще има против малко да я подобря?
Например с едно хубаво синьо? - Не.
Така. - Красива е.
Щеше да й хареса.
Хайде, тръгвай вече. Бързо!
Ще закъснееш!
Още съм новак!
Майчице. - Спри каретата!
Благодаря.
Момент!
Нямаш ли други? - Няма нищо, не се виждат.
Съсипват целия ти вид. Бързо.
Свали ги, ужасни са.
Нека имаш поне нещо ново.
Бива ме с обувките.
Но...
Стъклени ли са? - Да.
Ще видиш колко са удобни.
Елла, трябва да тръгваш. - Фейо кръстнице?
Какво има? - А мащехата и сестрите ми?
Не се тревожи. Ще се погрижа да не те познаят.
Тръгвай вече. Защото отиваш на бала.
О, прекрасно синьо! - Не я бутай!
Елла! Щях да забравя. Помни, че магията ще трае кратко.
С последното отекване на камбанения звън за полунощ
магията се разваля
и всичко си става както преди.
В полунощ? - В полунощ.
Това ми е достатъчно.
Върви тогава. - Благодаря ти. Благодаря.
Тръгвай, Гъси!
Довиждане!
Принцеса Мей-Мей от Фуджиан.
Принцеса Шахразад от Селджуците.
Принцеса Шелина от Сарагоса!
Принцеса Имани от Шоха!
Принцеса Хайна на Хризантемовия трон!
Лейди Тремейн и дъщерите й.
Аз съм Дризела. - А аз Анастейжа. Да знаят.
Аз съм умна. - А аз съм красива.
Умната госпожица Дризела
и красивата Анастейжа.
Хайде!
Лорд Венаринг.
Кого търсиш?
Никого.
Онова момиче от гората, нали?
Затова беше тъй щедър с поканите.
Беше за народа, татко. - Знам, че обичаш народа, Кит.
Но знам и че са ти завъртели главата.
Срещнал си я само веднъж в гората.
И ти ще ме ожениш за някоя, която ще срещна веднъж днес.
Принцеса. Принцеса или нищо.
Пристига още една!
Представям ви Нейно височество принцеса Шелина от Сарагоса.
Красив сте колкото портрета си.
А малкото ви кралство е очарователно.
Дано "малкото ни кралство" не ви се стори твърде тясно.
Госпожице Елла.
Благодаря.
Страх ме е, г-н Гущер.
Аз съм само едно момиче, не принцеса.
А аз съм само един гущер, не лакей.
Наслаждавайте се, докато можете.
Ваше величество, Ваше височество,
милорди, дами и господа,
височайши гости и поданици на тази страна,
сега принцът ще си избере дама за първия танц.
Нека балът да започне!
Извинете ме.
Хиляди извинения, Ваше височество.
Не знам какво се случи.
Г-н Кит.
Това си ти,
нали? - Точно така.
Ваше височество,
ако позволите... тоест...
за мен ще бъде огромно удоволствие,
ако ми окажете честта да ви поведа на този...
първи...
Танц? - Да, танц.
Точно.
Гледат те.
Повярвай ми, всички гледат теб.
Коя е тя?
Нямам представа.
Коя е тази, мамо?
Не съм сигурна, но не е на добре.
Каква хубава рокля. - И е красавица.
Стегнете се! Трябва да омаете принца, глупачки! Отивайте!
Никой не ни е поканил.
Господа, представям ви дъщерите си Анастейжа и Дризела.
Тръгвайте!
Усмивка.
Ела с мен.
Отивайте там. Усмихнете се.
Значи ти си принцът!
Не точно.
Има много принцове. Аз съм само принц.
Но името ти не е Кит. - Напротив.
Баща ми все още ме нарича така, особено когато не ми е сърдит.
Но ти не си чирак.
Чирак съм, но на монарх. Още усвоявам занаята.
Божичко! - Моля те, прости ми.
Ако знаеше кой съм, щеше да си друга.
И аз те взех за добро селско девойче,
а ти просто не си искала да вдъхваш страхопочитание.
Едва ли. - Без повече изненади?
Без повече изненади.
Това ти ли си? - Не се понасям на портрети. А ти?
Не са ми правили портрет.
Така ли? А трябва.
Коя е тя? - Не се представи.
Не я ли попита? - Бях без дъх,
след като представих принцеса Блодуин от Ланферпргинг...
Млъквай. - Абсолютно.
Не е за вярване!
Не и тя!
Няма ли да те търсят?
Може би. Но нека не се връщаме още.
Какво има?
Щом се върна, ще се опитат да ме съберат
с някоя по техен избор.
От мен се очаква да се оженя по сметка.
По чия сметка? - Това е добър въпрос.
Сигурно можеш да послушаш сърцето си.
Но и да се съобразя с волята на краля.
Той е мъдър владетел и любящ баща.
А може пък да размисли.
Боя се, че няма време за това.
Горкият Кит.
Казват, че е принцеса.
Принцът изглежда запленен.
Тя отиде право при него.
Това се казва прямота.
Ако е принцеса, това може би е добре.
Вече обещах ръката му на принцеса Шелина.
Но...
Простете, Ваша светлост.
Не исках да се натрапвам.
Аз моля за извинение, госпожо.
Ще пазя тайната ви.
Не съм показвал това място на никого.
Тайна градина.
Прекрасна е!
Моля. - Не, не бива.
Бива. - Не бива.
Бива. - Добре.
Може ли? - Моля.
Стъклена е. - И защо не?
Позволи ми. - Благодаря.
Готово. - Да.
Няма ли да ми кажеш коя си?
Ако ти кажа, всичко ще се промени.
Не разбирам. Поне ми кажи името си.
Името ми е...
Трябва да тръгвам!! Трудно е за обяснение.
Гущери, тикви - такива неща.
Чакай!
Къде отиваш? - Ти беше ужасно мил.
Благодаря ти за прекрасната вечер.
За всяка секунда!
"Гущери и тикви."
Извинете. Ужасно съжалявам.
Божичко!
Принце мой!
Не с нея! Не с нея!
Името й! - Знам.
Узнай името й, глупако!
Това болеше!
Кралю. - Госпожице.
Много съжалявам. - Не го мисли, мила моя.
Исках да кажа, Ваше величество, синът ви Кит е най-прекрасният.
Толкова добър и храбър.
Дано знаете колко много ви обича.
Извинете ме!
Чакай!
Къде отиваш? - Бързо!
Върни се!
Бързо!
Побързай, г-н Гъсок!
Чакай!
Пазете се!
Конят ми. - Не!
Може би искат да ви примамят извън двореца.
Баща ви се нуждае от вас.
Капитане! - Така се забавлявах.
Но трябваше да изберете онази, нали?
Да.
Бързо, г-н Гъсок! - Дий!
Внимавай, г-н Гъсок!
Божичко!
Ти, там! Стой в името на краля!
Ама че лош момент.
Стой! - Знам какво да сторя!
Да! О, да!
Отваряйте!
Майчице!
Не, не, не.
Съжалявам.
Ще видите колко е удобна.
Млъквайте!
Пепеляшке! - Пепеляшке! Трябва да я събудим.
Пепеляшке! Ставай, мързеланке!
Чай и поднос с бисквити. - Добре дошли!
Много си бодра! - И мокра!
Разходих се в дъжда, за да се разведря.
Типично. - Чай.
Не си общувахме с думи. А с души.
Точно. Моята душа и тази на принца.
Душата ти беше при храната. - Не го видя как танцува с мен.
Да танцува с теб? Дори не е говорил с теб.
Не сме виновни ние, а онова момиче.
Тайнствената принцеса. - Тайнствена принцеса ли?
Очарователно. - Не беше принцеса.
Беше една натрапница, която се превърна в зрелище.
Така ли?
Една нагла фукла се натресе на бала,
при това без придружител, и се нахвърли на принца.
Той дори танцува с това грозилище.
Така ли? - Да. От съжаление.
Беше твърде учтив, за да я отпрати пред всички.
И за да не се налага да я изтърпяваме повече,
той я отведе. - И я отпрати.
Но тя отказа и стражата трябваше да я изгони!
Жал ми е за принца. Такъв лош вкус.
Двамата са си лика-прилика. - Няма значение, момичета.
Балът беше само за заблуда. За принца няма брак по любов.
Обещан е на принцеса Шелина от Сарагоса.
Съветникът лично ми го каза. - Не е честно!
Да. Светът е несправедлив.
Здравейте отново.
Благодаря ви за помощта.
Наистина беше като сън.
По-хубаво от сън.
Елла бързала да си запише всичко, което се случило,
за да го запомни до последната подробност
точно както би разказала на майка си и баща си
за бала в двореца
и времето, прекарано с принца.
Най-вече за принца.
Ти дойде.
Добре.
О, татко.
Не си отивай.
Трябва.
Не бива да си сам.
Вземи си невеста.
Принцеса Шелина.
Ако ти заповядам?
Обичам те и те уважавам, но няма да се подчиня.
Вярвам, че не е нужно да търсим отвъд границите си
сила и напътствия.
Това, от което се нуждаем, е пред нас.
Трябва само да не губим кураж и да бъдем добри, за да го видим.
Точно така.
Станал си самостоятелен.
Това е добре.
А може би през малкото време, което ми остава,
ще стана бащата, който заслужаваш.
Не бива да се жениш по сметка.
Ожени се по любов.
Намери онова момиче.
Открий я. Онази, за която говорят всички.
Онази забравана, която си губи обувките.
Горе главата, момче.
Благодаря ти, татко.
Аз ти благодаря, Кит.
Обичам те, синко.
Обичам те, татко.
Щом траурът изтекъл, била разпратена прокламация.
Чуйте всички!
Чуйте!
Знайте, че новият ни крал
провъзгласява своята любов
към тайнствената принцеса,
която носеше стъклени пантофки на бала.
Той настоява тя да се представи в двореца,
където, ако е съгласна,
той тутакси ще се ожени за нея
с всички подобаващи церемонии.
Това ли търсиш?
Сигурно има интересна история.
Няма ли да ми разкажеш?
Не?
Добре тогава. Аз ще ти разкажа една история.
Имало едно време
красива млада девойка,
която се омъжила по любов.
Тя имала две любящи дъщери.
Всичко вървяло добре,
докато един ден нейният съпруг -
светлината на живота й, починал.
Следващия път тя се омъжила заради дъщерите си.
Но вторият й мъж също бил отнет от нея.
А тя била обречена всеки ден да гледа любимото му дете.
Тя искала да омъжи една от красивите си глупави дъщери за принца.
Но главата му била завъртяна от момиче със стъклени пантофки.
И така... живях нещастно до края на дните си.
Моята история свърши.
Сега ми разкажи твоята.
Открадна ли я? - Не.
Беше ми дадена. - "Дадена"?
Нищо не ни се дава. Плащаме си прескъпо.
Това не е вярно.
Добротата и любовта се дават даром.
Любовта не е даром.
И така, ето как ще ми платиш,
за да получиш онова, което желаеш.
Никой няма да повярва на едно мръсно слугинче,
че ти си любимата на принца.
Но ако бъдеш представена от знатна дама,
няма да те пренебрегнат. Когато се омъжиш,
ще ме поставиш начело на кралското семейство.
Анастейжа и Дризела ще се омъжат за богати лордове.
А аз ще се оправя с онова момче.
Но той не е момче.
А ти коя си?
Как ще управляваш кралство?
Остави на мен. Така всеки получава желаното.
Не.
Не?
Не успях да опазя баща си от теб,
но ще опазя принца и кралството,
каквото и да ми струва това.
Е, това беше грешка.
Не! Защо?
Защо си толкова жестока?
Не разбирам. Опитах се да съм добра с теб.
Ти? Добра с мен? - Да.
Макар никой да не заслужава отношение като твоето към мен.
Защо го правиш?
Защо? - Защо ли?
Защото си млада, невинна и добра.
А аз...
Не! Не!
Откъде го имате?
От едно дрипаво слугинче в дома ми.
Тайнствената принцеса е селянка.
Представете си как се ужасих, щом научих за измамата й.
И не сте казали никому?
Дори на дъщерите си.
Никой не бива да узнава.
Спестихте на кралството огромно неудобство.
И бих искала да си остане така.
Заплашвате ли ме?
Да.
Какво искате?
Бих искала да съм графиня.
И очаквам изгодни бракове за двете си дъщери.
Готово.
А момичето?
Правете с нея каквото искате.
Тя не значи нищо за мен.
Къде? - Край пътя.
Открихте ли момичето? - Изчезнала е.
Трябва да има причина да изчезне.
Може би са й попречили да говори. - Не падайте духом.
Напротив, паднете духом и помъдрейте.
Народът трябва да знае, че кралството е осигурено.
Че кралят си има кралица и страната ще има наследник.
Те искат сигурно бъдеще! - Съгласен! Тогава да сме сигурни.
Аз съм кралят. Ще издирим тайнствената принцеса,
дори да не желае да бъде открита.
Трябва да я видя пак. - Но ако не я открием,
в името на кралството трябва да се ожените за Шелина.
В името на кралството.
Добре, съгласен.
Но, Ваше височество...
Но няма да пестите усилия.
Разбира се, Ваше величество. Имате думата ми.
Следващата.
Пантофката пребродила кралството надлъж и шир,
като посетила всяка девойка, независимо от нейния произход.
Господи! - Първо вие.
Е, ще се опитам.
И така, къде ме искате?
Горе! Качвам се.
Внимателно, кракът ми е отекъл. Бях...
От гъбичките е.
Съветникът удържал на думата си.
Той не пестял усилия да демонстрира пред принца,
че тайнствената принцеса няма да бъде открита.
Става ми! - Не ти става.
Моя е! Аз съм тайнствената принцеса!
Върни обувката! Вземете й я! - Недейте, моля ви! Моля ви, моя е!
Сторете път на пантофката!
А на другия крак? - Не мисля.
Но каквото и да опитвали,
вълшебната пантофка не ставала и на най-личните девойки.
Открихме тайнствената принцеса!
Какво има, капитане?
Не открихме момичето.
Ще разочароваме краля. - Хайде, не падайте духом!
Има още една къща.
Не бива да оставяме и камък необърнат.
Коне! - Коне!
Майко, това е шансът ни! - Бързо! Бързо!
Пусни ги да влязат!
Господа, каква приятна изненада.
Ще ви отнемем само миг. - Разбира се, Ваша светлост.
Оттук, моля.
Елла не знаела кой е долу.
Нито се интересувала.
Със сигурност не идвали при нея. - Стига, Жаклин!
Свила се е.
Опитайте пак.
О, стига!
Вечно помни...
Макар да била тъжна, духът на Елла не бил сломен.
Тя знаела, че балът и времето с принца
щели да се превърнат в красив спомен
като онези за баща й и майка й
и за златното й детство.
Става ми!
Лош късмет. - Синьо небе, дили-дили.
Със блясък нов.
Вечно помни, дили-дили.
Моята любов.
Много добре. Задачата ни е изпълнена.
Но щастието може пак да ни се усмихне.
Така е, госпожо! - Щом стана крал, дили-дили,
до мен бъди.
Синьо небе, дили-дили,
със блясък нов.
Вечно помни, дили-дили,
моята любов.
Нека птичките да пеят,
нека агънцата блеят,
в безопасност ще сме аз и ти.
Чухте ли, Ваша светлост?
Да тръгваме. - Един момент.
Госпожо, няма ли друга девойка в този дом?
Не!
Нима котката ви пее?
Стигат ни толкова преструвки. Да вървим, капитане.
Но тя лъже, Ваша светлост. - Глупости! Вярвам й. Тръгваме си.
Г-н съветник!
Ваше величество.
Каква сладка песен. Ще ми се да поостана.
Не знаех, че... - Капитане, ще огледате ли?
За мен ще е удоволствие, Ваше величество.
Вечно помни, дили-дили,
моята любов.
Ето! Виждате ли?
Казах ви, че не е никой важен.
Ще видим.
Госпожице.
Волята на краля е да се явите пред него.
Забранявам ти!
Забранявам ви да й забранявате!
Коя сте, да ме спирате?
Да не сте императрица?
Светица? Или божество?
Аз съм нейната майка.
Никога не си била
и няма да бъдеш моя майка.
Елате, госпожице.
Не забравяй коя си, нещастнице!
Дали тази, която наистина била, щяла да бъде достатъчна?
Сега нямало вълшебство, което да й помогне.
Това може би е най-големият риск, който поемаме.
Да се покажем такива, каквито сме.
Не губи кураж и бъди добра.
Коя си ти?
Аз съм Пепеляшка.
Ваше величество,
не съм никаква принцеса.
Нямам карета,
нито родители
или зестра.
Дори не зная дали красивата пантофка ще ми стане.
Но...
ако ми стане,
ще ме приемеш ли каквато съм?
Едно честно селско момиче, което те обича?
Разбира се.
Но само ако и ти ме приемеш какъвто съм.
Чирак, който все още усвоява занаят.
Моля.
Пепеляшке! - Елла!
Мила сестричке! Съжалявам.
Толкова съжалявам.
Тръгваме ли?
Прощавам ти.
С прошка или не, мащехата и нейните дъщери
щели да заминат със съветника
и повече да не стъпят в кралството.
Щяха много да се харесат.
Трябва да ти поръчаме портрет.
О, не, не се понасям на портрети.
Бъди добра. - И не губи кураж.
И всичко ще бъде наред.
Готов ли си? - На всичко, стига да е с теб.
Моята кралица. - Моят Кит.
И така, Кит и Елла се оженили и като нейна фея кръстница
мога да ви кажа, че те бяха считани
за най-справедливите и добри владетели на кралството.
А Елла продължи да вижда света не какъвто е,
а какъвто би могъл да бъде,
ако вярвате в храбростта,
и в добротата, и понякога...
... в мъничко вълшебство.
К Р А Й
П Е П Е Л Я Ш К А
Къде отидоха всички?
Уеб рип субтитри от JJD @ 2020 YavkA.net