Creation Recordsin tarina
Se oli kuin trilleri: "Picadillyn asemalla on sinulle junaliput."
Menin sinne: "Onko teillä junaliput Lontooseen Noel Gallagherille?"
"Kyllä, ja ne on jo maksettu." Ensimmäinen luokka - ei hassumpaa.
Lontoossa taksikuski oli ihmeissään, kun kerroin hänelle osoitteen.
En ollut ennen käynyt Hackneyssa. Matka sinne kesti tunteja.
Hän jätti meidät epämääräisen, lakkautetun liikehuoneiston eteen.
Muistan vihreän oven. Ajattelin: "Se ei voi olla tämä paikka."
Primal Scream ja Ride myivät valtavia määriä levyjä.
En ollut odottanut tällaista.
Bobby Gillespie halusi nähdä Thin Lizzyn soittavan Glasgow Apollossa -
mutta hän oli liian nuori ja pyysi mukaan vanhemman Alan McGeen.
Siitä kaikki alkoi -
ja se tulisi muuttamaan brittiläisen musiikin ainiaaksi.
Kaiken perustana oli Alanin ja Bobbyn ystävyys.
He olivat Glasgow'n punkkareiden vanhaa koulukuntaa.
He olivat parhaat ystävät, ja heillä oli sama visio.
Bobby on taiteilija, Alan mahdollistaja.
En olisi selvinnyt ilman Gillespietä. -Punoimme yhdessä juonia.
Monet bändeistä olivat hyviä ystäviä. -Outsider, seikkailija, hullu...
Joukko sopeutumattomia, narkkareita, sosiopaatteja.
Vaikuttaa siltä, että vedän puoleeni sekopäitä, tai tunnen vetoa heihin.
Kyse oli joka tapauksessa juhlimisesta.
Suuruudenhullusta visiostamme tuli kokonaisen sukupolven soundi.
Vetäydyin koulussa syrjään, mikä takasi näkymättömyyden.
Kukaan ei ollut kimpussani. Gillespie oli "yksi pojista".
Hän oli myös outo lintu, mutta ei ollut tajunnut sitä vielä.
En seurustellut juuri muiden kanssa.
Olin 15, Bobby 1 4.
Menimme katsomaan Thin Lizzietä. Olimme todella viattomia kakaroita.
Gillespiestä esimerkiksi Lynottin basso oli upea, koska se kiilsi.
Pidimme punkista, ja aloin huomata miten tyhmiä monet ihmiset olivat.
"Hetkinen! Minä en ole samanlainen kuin nuo idiootit."
Niin tapasin McGeen. Hän oli ainoa, joka halusi nähdä Clashin.
Musiikki yhdisti meitä.
Kun ostin "God Save The Queenin", olin kuin mukana vallankumouksessa.
Luulin todella, että se oli tärkeää.
Ostin basson ja liityin bändiin. Minä, Innes ja hänen naapurinsa.
Gillespiestä tuli laulaja bändiin, jolla ei ollut koskaan keikkoja.
Minä ja Innes kännäsimme. Gillespie ilmehti ja elehti Sham 69:n tahdissa.
Niin alkoi uramme musiikin alalla.
Sodan lopussa se oli kylä, jossa oli 2 000 asukasta.
Siitä tuli Skotlannin ensimmäinen uusi kaupunki.
Kokeilu onnistui hyvin.
Tämä on paikka, missä ihmiset haluavat asua ja perustaa perheen.
Se on hyvä paikka varttua ja ihmisten elää hyvää elämää.
Me olimme kolme ufoa kamalassa uudessa kaupungissa.
Meille huudeltiin kaduilla.
Tapasin Jimin yläasteella.
Kaveri huomasi kirjoissani nimet "Velvet Underground" ja "Stooges".
Hän: "Treenaan karatea tuollaisten outojen bändien kanssa." Se oli Jim.
Alussa Douglas näytti 8-vuotiaalta. Isä luuli minua pedofiiliksi.
Pikku kaveri tuli kysymään: "Voiko Jim tulla ulos?"
Hän avasi oven ja huusi Jimille yläkertaan:
"Todd on täällä!" Mietin, miksi hän kutsui minua Toddiksi.
Pian ymmärsin, että se oli lyhennys sanasta "toddler".
Olin töissä tehtaassa.
Kaikki, mitä olimme ja kaikki mitä meillä oli, tuli rockmusiikista.
Kuuntelimme Einstürzende Neubautenia, Shangri-Lasia ja muuta sellaista.
Äärimmäisyydestä toiseen.
Meillä oli "Psychocandyn" luonnos kauan ennen kuin teimme kappaleen.
Elimme tyhjiössä.
Se oli melko hyödyllistäkin. Loimme jonkinlaisen jengimentaliteetin -
joka oli underground-henkinen.
Olin töissä British Raililla.
Pidin siitä, sillä siellä pystyi olemaan tekemättä kovin paljon.
En ole koskaan halunnut "oikeaa" työtä.
Olin 19-vuotias, minulla oli tyttö- ystävä ja olin päässyt neitsyydestä.
Silloin Innes sanoi, että saisin potkut ellen tulisi Lontooseen.
En halunnut muuttaa Lontooseen, mutta en halunnut potkujakaan.
Lontooseen muuttaminen on suuri muutos nuoren elämässä.
Siitä joko pitää tai sitä vihaa. Noin kuukauden päästä rakastin sitä.
Seuraava vuosi, 1988, oli fantastinen.
Minulla ei ollut rahaa, mutta uurastaminen bändin parissa -
oli hauskaa.
Parhaasta ystävästäni tuli rumpali Alanin bändiin The Laughing Apple.
Viikonloppuisin roikuin mukana harjoituskämpillä ja keikoilla.
Mitä ajattelin hänestä? Hän oli seko. Jo silloin musertavan läsnäoleva.
Minulla oli tapana käydä paikassa, jossa oli tiistaisin indie-ilta.
Erään bändin nimi oli T.V. Personalities.
Se oli ensimmäinen bändi sitten Clashin, joka todella tyrmäsi minut.
Oli vaikea uskoa, että sellaisia sekopäitä oli olemassa.
Lavalla saattoi olla 16-1 7 henkilöä. Se oli avoin kaikille.
Kaiken keskellä -
eräs sekopäistä - luulen, että se oli Joe Foster - ottaa esiin sahan -
ja sahaa kahtia Rickenbackerin.
Luulen, että Ed Ball soitti bassoa. En ole aivan varma. Se oli hullua!
Seuraavana päivänä varastin kaikki heidän levynsä.
Sen jälkeen olin täysin T.V. Personalitiesin lumoissa.
Ajattelin: "Voi luoja! Kunpa minäkin pystyisin tekemään jotain sellaista!"
Sillä hetkellä Creation Recordsista tuli todellisuutta. Tein päätöksen.
Ilman T.V. Personalitiesia Creation Recordsia ei olisi olemassa.
Aloin järjestää konsertteja 21-vuotiaana.
NME kirjoitti, että Alan McGee avaisi Lontoossa klubin The Living Room.
Bändit alkoivat soittaa The Rock Gardenin ja muiden sijasta pubeissa.
Pubeissa oli joko strippareita tai bändejä.
Saimme sinne The Nightingalesit 50 punnalla. Yleisöä oli 200 henkeä.
Sitä jatkui noin vuoden.
Siitä tuli nopeasti paikka, jossa käytiin joka viikonloppu.
Siitä tuli kantapaikka.
Ensi torstaina. Sama paikka, sama aika.
The Nightingales esiintyy, joten toivon että tulette taas.
Protestanttinen työmoraali sai meidät perustamaan yhtiön.
Monet Länsi-Skotlannissa ovat sellaisia.
Sain kokoon 600-700 puntaa viikossa.
Minä, Joe Foster ja Dick Green joimme ne.
Kolmen kuukauden jatkuvan kännäilyn jälkeen omatuntoni alkoi kolkuttaa.
Minusta meidän piti tehdä jotain rahoilla. Perustimme levy-yhtiön.
Meillä oli yhteinen päämäärä. Tekisimme sen yhdessä.
Sekä minä että Joe Foster olimme hieman omahyväisiä.
Innostimme toisiamme. Joe Fosterilla oli minulta puuttuvia ominaisuuksia.
Olimme Lontoon omahyväisimmät miehet.
Seison ylimpänä, mikäli ymmärrätte yhteyden...
Tapaan fantastisen bändin, The Loft. He ovat myös täällä!
Teimme muutaman keikan Alanille.
Sitten hän kertoi perustavansa levy-yhtiön.
Hän kysyi, haluammeko tehdä singlen. Marssimme studioon.
Luulen, että hän sanoi: "Minulla on 50 puntaa." Olimme toivoneet enemmän.
Annoimme bändeille 100-200 puntaa ja lähetimme heidät Alaska Studiosille.
Hoidimme levyn painatuksen.
Kaikki kävi nopeasti. Halusin ottaa laulun uusiksi. - "Se on ihan hyvä."
Siitä ei keskusteltu enempää. "Hyvä on sitten. Antaa olla."
Halpa studio. Vaillinainen varustus.
Rajallinen aika. "Miten käyttää se parhaiten?"
Mutta jollain kummallisella tavalla... Mitä vähemmän on...
sitä keskittyneemmin toimimme. -Ehdottomasti.
Joe Foster oli tuottajana tyypillisellä tavallaan.
Hän alkoi riidellä heti ääniteknikon kanssa.
Se oli hänen tyylinsä - luoda huono tunnelma.
Emme tienneet siitä mitään.
Maksoimme studioajasta, joten kaikki saivat tehdä niin kuin me käskimme.
Se oli ensimmäinen levy, josta Alan voi sanoa:
"Olen tehnyt yhtä ja toista, mutta tässä meillä on ihan oikea bändi" -
"jonka minä löysin." Se oli Creationin ensimmäinen oikea levy.
Kiitämme The Loftia...
Lähdimme soittamaan Glasgow'hun.
Se oli lähes Lontoon kopio pukeutu- misen, yleisön ja musiikin suhteen.
Tuntui kuin olisimme olleet molemmissa paikoissa samanaikaisesti.
Eräänä sunnuntai-iltana vuokrasimme diskon nimeltä Daddy Warbucks.
Musiikkia oli sekä livenä että nauhalta.
"A Clockwork Orange" heijastettiin seinille ihmisten tanssiessa -
13th Floor Elevatorsin tahdissa.
Tapasimme mm. Bobby Gillespien ja näimme bändejä kuten Felt -
Jesus and Mary Chain, The Loft... Kaikki bändit olivat Creationin.
Kuulimme paljon psykedeelistä musiikkia. Se oli todella cool klubi.
Soitimme Splash Onessa.
Muistan, että humalaisia perheenjäseniäni nousi lavalle.
"Minäkin haluan soittaa bändissä! Rummut tänne!"
Ajattelin, ettei tämä ehkä ollutkaan kovin hyvä idea.
Ensimmäinen kontaktimme Creationiin oli Bobbyn kautta.
Kerran äiti kertoi, että joku kaveri oli soittanut ja kysynyt bändistämme.
Hän kysyi Bobbylta, oliko hän kuuluisa ja hän vastasi: "Ei vielä."
Minusta tuntui, että minun kannattaisi soittaa hänelle.
Kun tapasimme, heillä oli jo soundi, imago ja filosofia valmiina.
He tarvitsivat vain rumpalin. Ja se rumpali olin minä.
Hän sanoi: "Kaverillani, Alan McGeellä on levy-yhtiö. Hän auttaa."
Otimme yhteyttä Alaniin. Aluksi hän ei ollut erityisen kiinnostunut -
mutta järjestäisi keikan. Tulimme Lontooseen ensimmäiselle keikallemme.
Kiinnitimme joitakin loistavia bändejä ja meillä oli upeita iltoja.
Perustimme levy-yhtiön ja teimme 10-11 singleä.
Sitten tapasimme Jesus and Mary Chainin.
Hän oli aivan villi: "Viisi albumia! 10 albumia! Meistä tulee rikkaita!"
Luulimme, että hän tuli hulluksi -
mutta hän halusi julkaista levymme, mikä riitti meille.
Kuusi viikkoa myöhemmin heidän singlensä Upside Down oli menestys.
Se on loistava, voimallinen levy.
Samalla tavoin kuin "Be My Baby".
Se on ääniräjähdys, joka inspiroi yleisöä. Muuta ei tarvita.
Ajattelimme, että siitä tulee hitti.
Se oli fantastista, mutta samalla se oli tavallaan antikliimaksi.
Istuimme Alanin huoneistossa Tottenhamissa -
ja taittelimme levykansia, jotka laitoimme muovitaskuihin.
Minä, William, Douglas, Bobby ja Alan.
Väärinkäyttö tapahtui enemmänkin käytännön syistä kuin huvin vuoksi.
Käytimme amfetamiinia, jotta pysyisimme valveilla.
Ajattelin: "Marc Bolan ei tehnyt näin, eikä myöskään Bowie."
"Täytyy olla olemassa jotain muutakin." Ja se piti paikkansa.
Mary Chain ei pystyisi saamaan aikaan mellakkaa.
Alan pystyisi siihen missä tahansa.
Tiesimme, että North London Polyssa syntyisi mellakka -
sillä ihmiset puhuivat siitä.
Ihmiset ryntäsivät lavalle, verhot ja PA-laitteet revittiin alas.
Poliisi syöksyi sisään pamput ojossa. kuin Notting Hillin mellakoissa.
Sulkeuduimme pukuhuoneeseen. Ihmiset hakkasivat ovea vasaroilla.
Outo tapa viettää perjantaita... Tsekkaa bändi ja tapa sitten heidät.
Mitä tapahtui? -Tarkoitus on kuunnella musiikkia.
He saisivat suunnata energiansa jonnekin muualle.
Maailman suurin rocktapahtuma. 72 000 ihmistä Wembleyllä -
ja vielä useampi Amerikassa. Walesin prinssin ja prinsessan -
seuraan liittyi Live Aidsin perustaja.
Kuinka Alan McGee sopii tähän kuvaan?
Onko hän ystävällisesti hymyilevä varjo?
Vai seisooko hän vuoren huipulla ja nauraa hullun naurua -
huutaen.: "Seuratkaa minua"? Veikkaan viimeksi mainittua.
Alan alettiin ottaa tosissaan. Yhtiö sai lisää huomiota.
New Musical Express kirjoitti heidän levyistään ja artisteistaan.
Ihmiset olivat uteliaita. Heidän ympärillään tapahtui aina jotain.
Mary Chainin singlen tuottamilla rahoilla hän vuokrasi toimiston.
Päädyimme siivouskomeroon Hatton Gardenissa.
Suurin osa työstä tehtiin pubissa.
Alan oli kerran hyvin innoissaan: "Pat, Pat - Ed Ball tulee meille!"
"Ed - T.V. Personalities!"
Se oli todella mukavaa. Ed oli toimiston ilopilleri.
Ed oli yksi pojista ja Dick oli hauska tyyppi...
Se oli hienoa aikaa elämässä.
Soitimme Biff Bang Pow'n lämmittelybändinä. Tapasin McGeen.
Dick Green oli myös mukana bändissä. Joku raivostui McGeelle -
ja heitti muovisen olutlasin: "Biff Bang Pow on huono!"
Se osui McGeen päähän.
McGee laski kitaransa: "Helvetin kusipää! Näytän sinulle vielä!"
Kaveri syöksyi alas kierreportaita McGee ja Dick Green kannoillaan.
Yhä useampi seurasi perässä kierreportaita Camdenin kaduille.
Se oli ensimmäinen tapaamiseni Creationin jengin kanssa.
Soitin kahdessa bändissä.
Olin mukana Jesus and Mary Chainissa ja Primal Screamissa.
En ole muusikko. Soitin rumpuja, koska en osannut muuta.
Yksinkertaista, mutta se toimi. Oikeastaan halusin laulaa.
Primal Scream oli alussa huikea. Bobby oli upea.
Emme halunneet olla keskinkertaisia. "Vielä yksi helvetin bändi."
Halusimme tehdä jotain suurta. Tiesin, että meistä tulisi suuria.
Muistan, kuinka istuin Glasgow'ssa ja unelmoin soittamisesta maailmalla.
Tiesin, että olimme hyviä. "Olemme parempia kuin kaikki muut."
Primal Scream perustui ystävyyteemme.
He olivat parhaita. -Olin kiertueella heidän kanssaan.
Olin Amsterdamissa Weather Prophetsin ja Primal Screamin kanssa.
He muuttuivat sööteistä pikkupojista rocktähdiksi.
Viina, naiset ja huumeet. Musiikki oli neljännellä sijalla.
Meitä oli minä, Kizzy ja Paul Mulreany meidän bändistämme.
Pyörimme toimistossa likaisissa farkuissa ja näytimme kulkureilta.
Sitten paikalle ilmestyy Scream, joilla ei ole mitään, ei edes bändiä.
Innes, Bob ja Throb ilmestyvät nahkatakeissaan ja kampauksissaan.
He ovat järkyttävän cooleja. "Katsokaa! Ihan oikeita poptähtiä!"
Heillä ollut mitään, mutta sillä ei ollut väliä.
Teimme sopimuksen Mary Chainin menestyksen jälkeen.
Rob Dickens näki minussa jotain. Se kannusti minua eteenpäin.
Kun perustimme Elevationin, halusin Alanin innostuksen -
ja hän meidän jakelu- kanavamme ja rahoituksen.
Hän antoi Elevation Recordsin, jonka hänen yhtiönsä tukahdutti alkuunsa.
Mutta heillä oli Primal ja Weather Prophets.
En ollut yhtä ihastunut Weather Prophetsiin.
Se ei toiminut. En usko, että se henki toimii suurissa levy-yhtiöissä.
Sellaiset bändit eivät toimi normaaleissa organisaatioissa.
Ne ovat hyvin määräileviä ja heidän mielipiteensä ovat etualalla.
Se ei toimi suuressa organisaatiossa.
Se opetti meille paljon. Palasimme vahvistuneina indien pariin.
Se auttoi minua löytämään The House of Loven ja The Valentinesit.
Et ole antanut täysin periksi, Alan...
Alan sai Jesus and Mary Chainin kukoistamaan.
Maanantaina julkaiset House of Loven singlen.
Kaikki yrittivät olla cooleja.
Sellaisia bändit ovat...
Mutta se vei voiton kaikesta.
Olimme lämmittelybändinä jossain...
Hän tuli luokseni ja kysyi, haluaisimmeko tehdä levyn.
"Mikäs siinä."
Guyn tullessa mukaan kuvaan, olimme skotlantilaisia työläiskakaroita.
Hän oli kuin Kenneth Branagh...
"Hei, mitä kuuluu? Minä olen Guy. Kuka sinä olet? Mukava tavata."
Minulla oli kokemusta suuresta yhtiöstä.
Minulla oli sopimus CBS:n kanssa. Se peruttiin. Ymmärsin prosessia.
Hänellä oli PR-valokuvia.
Creation oli hyvin pieni yhtiö. He eivät tehneet mainosta.
Se oli hieman kuin... He olivat katusoittajia.
Bändi oli hyvä. Guy oli hyvin kunnianhimoinen ja pyrki eteenpäin.
Kiertueella John Peel soitti levyltä jotain lähes joka ilta.
Kaikki kävi hyvin nopeasti.
Musiikkilehdistö piti heistä. Kaikki halusivat haastatella heitä.
Guy Chadwick ja Terry Bickers olivat aikansa Morrissey ja Marr.
Se oli ensimmäinen Creation-albumi, joka myi.
Se pelasti heidät. Se muutti kokonaan yhtiön tilanteen.
Puhelin soi taukoamatta, lisähenkilökuntaa palkattiin.
Se oli yhtiön kulta-aikaa.
He olivat rokin villieläimiä -
jotka olivat olleet olevinaan mammanpoikia.
Kiersin kaksi vuotta heidän mukanaan... He elivät villiä elämää.
He menettivät täysin otteensa.
Tilanne ryöstäytyi käsistä.
Koin hermoromahduksen ja huumeiden aiheuttaman psykoosin.
Join aivan liian paljon. En kestänyt yhtäkkistä kuuluisuutta.
Olin vajonnut pohjalle samaan aikaan, kun bändi oli suosionsa huipulla.
Mitä paremmin menestyimme, sitä syvemmälle vajosin.
Suuret levy-yhtiöt ihailivat Alania.
Heille hän oli mies, jolla oli "avain". Ja se pitikin paikkansa.
He pitivät hänestä, kun taas hän inhosi heitä koko sydämestään.
Pyysin Alania manageriksemme, mutta hän halusi enemmän "lihaksia".
Creation huolehti meistä kun hän juhliskeli.
McGeessä oli valtavasti munaa, ja hän oli valtavan rohkea.
Hän kohtasi raskaan sarjan edustajia: EMI, RCA, MCA, CBS...
Hän tarkasteli heitä aurinkolasiensa takaa.
Hän sanoi: "Teemme kaikkien aikojan parhaan sopimuksen."
"He olivat tarjonneet näin paljon rahaa..."
House of Love sai viimeisen suuren sopimuksen.
He siirtyivät Fontanaan.
Kun Jesus and Mary Chain päätti lähteä suuren levy-yhtiön suojiin...
Ensimmäinen isku on pahin...
Mitä kovemmin sinua lyödään, sitä kovemmin annat takaisin.
Kosto oli oikeutettu. House of Loven menestys sinetöi sen.
Se oli viimeinen kerta, kun Creation menetti bändin.
Kaikki bändit pysyivät yhtiössä.
Hyvät naiset ja herrat. Lähdemme lopullisesti Downing Streetiltä -
11,5 suurenmoisen vuoden jälkeen.
Olemme iloisia voidessamme jättää maan parempaan tilaan -
kuin missä se oli tullessamme valtaan.
Rockin suuret nimet, hakkasivatpa he kitaroitaan tai ulvoivat -
olivat täyshulluja.
The Valentines oli hyvä. -Joe Foster löysi heidät -85.
Kevin ei laulanut silloin. He eivät olleet erityisen hyviä.
Uskoimme aina itseemme. Neljän vuoden jälkeen kaikki alkoi sujua.
Tapasimme Alanin kiertueella -88.
Huhuttiin kaverista, joka järjestäisi keikan.
Hän halusi Biff Bang Pow'n The Valentinesin lämmittelybändiksi.
Hän soitti lämmittelybändissä. -"Emme ryhdy lämmittelybändiksi."
He olivat niin hämäriä tyyppejä.
Minä ja Dick emme suostuneet siihen.
Soitimme heidän jälkeensä, ja yhtäkkiä tapahtui muodonmuutos.
Hän tiesi mitä hän halusi.
Se oli brutaalia ja fantastista.
Olimme vihaisia ja täynnä energiaa, mikä teki vaikutuksen häneen.
Minä ja Dick vilkaisimme toisiimme... "Meidän on tehtävä se."
Menimme pukuhuoneeseen kysymään, haluavatko he Creationille.
Teimme EP:n asenteella "mikä ettei".
Huomasin...
Yritin taivuttaa kitaran kieltä niin kuin Chuck Berryllä oli tapana tehdä.
Pixies teki myös niin koko ajan. Muunteli säveltä.
En onnistunut siinä. Käytin kahta kieltä ja tremoloa.
Huomasin, että se kuulosti hyvin ilmeikkäältä.
Soundimme syntyi 4-5 päivän aikana.
Kun tulimme ulos studiosta, meillä oli soundi valmiina.
En uskonut, että siitä tulisi niin hyvä.
"Isn't Anything" on fantastinen levy.
Onnekkuuskin on lahjakkuutta.
Hän oli taitava löytämään bändejä, jotka jatkoivat entisten lopettaessa.
Jo kuuden keikan jälkeen yhtiöt tarjosivat sopimusta.
Muistan, että opiskelin taide- historiaa. Tulin kotiin lounaalla -
ja panin uuniin pastaa ja papuja.
Puhelin soi. Joku sanoo, että kaveri Warnerilta haluaa jutella kanssani.
Kaveri sanoo, että hän on kuunnellut nauhamme ja haluaa tehdä sopimuksen.
Olin aivan mykistynyt.
Tyhmyyttään kaveri kehuu bändiä, jonka kanssa aikoo tehdä sopimuksen.
Hän sanoi: "Aion tehdä sopimuksen."
Lähdin sieltä välittömästi. Minulla oli suuri matkapuhelimen rumilus...
Muistan sanoneeni... "Dick, anna minulle Riden puhelinnumero."
Kaksi tuntia myöhemmin Dick soitti rumilukseen: "018 65 blaa blaa..."
Otin heihin yhteyttä.
Olimme Soup Dragonsin lämmittely- bändinä. Alan McGee ilmestyy sinne.
Riden jäsenet olivat koululaisia. Heitä oli vaikea suostutella.
Jos he olisivat olleet vanhempia, se olisi käynyt helpommin.
Kävin kaikilla heidän keikoillaan kahden viikon ajan -
kunnes he tekivät sopimuksen.
Yhtiön bändit puhuivat puolestaan.
McGeellä oli joitakin suosikeistamme, joten se oli melko helppo päätös.
Tiesin, että heistä tulisi kuuluisia. Kaksi lahjakkuutta samassa bändissä.
Juuri sitä indie- lehdistö tarvitsi silloin.
Toinen single nousi listalle.
Bändistä tuli heti suosittu livebändi.
Julkaisimme singlejä solkenaan ja soitimme yhä suuremmissa paikoissa.
Niin jatkui vuoteen -93 asti.
Se oli kuin unta...
Kukaan meistä ei ollut odottanut sellaista, kun aloimme soittaa.
Ensimmäinen levy myi heti kultaa.
Uskoimme, että meistä tulisi yhtä suuria kuin Beatlesistä -
koska homma kasvoi kasvamistaan.
Melodian ja melun yhdistelmä oli siihen aikaan harvinainen.
Pidimme esim. Sonic Youthista, Dinosaur Jr:sta ja Hüsker Düstä.
Vaikutti siltä, että olin alan ainoa, joka kiinnitti sellaisia bändejä.
Se tuntui tärkeältä. Bändit kuulostivat niin erilaiselta.
Olin ainoa, joka halusi ne.
Kun niitä alkoi ilmestyä -
Telescope, Slowdrive ja Swervedriver, kukaan muu ei halunnut niitä.
En uskonut itsekään, että heistä tulisi niin suuria jopa USA:ssa.
Luulen, että Swervedriverin synkkyys vetosi moniin amerikkalaisiin.
Swervedriver käytti kai erilaisia huumeita kuin useimmat Creationilla.
Käytimme enimmäkseen amfetamiinia ja siideriä.
En ajatellut shoegazing-rockia...
Ainoat kengät, jotka he näkivät, olivat ne jotka "surfasivat" edessä.
Sitten alat tajuta: "Hitto, tälle on tehtävä jatkoa."
Matkustimme ensimmäisen kerran paikkoihin kuten Japani ja USA.
Kuvaan mukaan tulivat Seymour Steinin kaltaiset.
Alanilla oli yhteyksiä USA:n suuriin yhtiöihin.
Sire oli cool indie-yhtiö, jota johti musiikkihullu kaveri.
Heistä oli tullut suuri tekijä.
Ride oli fantastinen sattuma.
He soittivat ennen erästä bändiäni - The Mighty Lemon Drops.
Kun kuulin, että he olivat Creationilla -
ajattelin, että heidät kannattaa tsekata, mikä pitikin paikkansa.
He olivat nuoria, loistavia muusikoita. Kappaleet olivat hyviä.
Parin päivän päästä tein sopimuksen Alanin kanssa.
Alan sopi kolmesta bändistä Siren kanssa:
Ride, Primal Scream ja The Valentines.
Yhteydet Sireen ja Warneriin olivat ratkaisevassa asemassa.
Amerikkalaiset eivät ymmärtäneet mitä sanoin, mutta he uskoivat minua.
Ihmiset ymmärtävät, että Alanilla on jotain loistavaa takataskussaan -
mutta amerikkalaiset eivät ymmärrä puoliakaan siitä, mitä hän sanoo.
Hän piti meidät pinnalla.
Se oli helppoa. Sanoin vain, että heistä tulee maailman suurimpia.
Sanoimme: "Tämä sinun on myytävä jenkeille." Sitten hän häipyi.
Niin saimme kokoon parisataa tuhatta dollaria.
Ajat olivat yhä melko kovat.
Pari kolme vuotta elimme ennakoilla.
Meistä oli puhti poissa, sillä olimme myyneet bändit.
Acid housella oli suuri vaikutus yhtiöön.
Kuulin sitä klubeilla Brightonissa 1987. Se kuulosti...
"Mitä sontaa!"
Housemusiikki ja tanssi- kulttuuri ovat nousussa.
Levyillä oli vahva rumpubiitti.
Vaihtoehtoinen crossover- musiikki alkoi olla suosittua.
Tammikuussa -89 olimme indie- klubilla James Williamsonin kanssa.
He soittivat kaikki levymme. Klubi oli surkean näköinen.
Ehdotin, että menisimme pitämään hauskaa "haciendalle".
Hän koki ilmestyksen.
Menimme sisään. Siellä oli 2 000 -
täysin sekopäistä ihmistä.
Wilson piti hovia baarissa.
Halasimme. Lavalla oli 600 nuorta.
Hiki valui Shaun Ryderin otsalta, ja hän oli kuin järjiltään.
Hän johti 600 ihmistä, jotka heiluivat lattialla.
Kävimme katsomassa keikkaa Astoriassa.
Jäin paikalle jälkeenpäin. Se muuttui rave-klubiksi.
Aivan kuin olisin saanut iskun kasvoille.
Yhtäkkiä vain tajuaa, miten fantastista se on.
Tämä on huumemainos.
Se toimi.
En ollut kokenut sellaista vuosiin. Likaista, seksikästä energiaa.
Kerroin siitä seuraavana päivänä Mary Chainin harjoituksissa.
"Olitko diskossa?" he kysyivät. Vähitellen kaikki kokivat saman.
"Käännyin" acid houseen. Muutin jopa Manchesteriin.
McGee on aina ollut nopea omaksumaan uusia nuorisokulttuureita.
Soitin Wilsonille ja sanoin tulevani. "Lasket leikkiä", hän sanoi. - "En."
"Erasmuksella on huoneisto. Haluatko sen?" Otin sen.
Meillä meni kovaa vuoden verran.
Tony Wilson haastatteli häntä.
Herrasmies vasemmalla on Alan McGee, Creation Recordsin johtaja.
Miksi Manchester? -Paremmat huumeet.
Hänen klassinen vastauksensa: "Paremmat huumeet."
Mutta niin asia on. Et muuttaisi sinne mistään muusta syystä.
Alan tajusi, että tässä oli jotain, mikä sopisi Primal Screamille.
Muistan, kun kerroin siitä Primalille.
Hän ja Jeff Barett olivat acid housen lumoissa. Se oli heille kuin uskonto.
Veimme Bobbyn Escapeen huhtikuussa -89.
Sinä iltana kokeilimme...
Ensimmäinen ei vaikuttanut mitenkään.
Toinen toimi.
Gillespie tajusi heti. Kesäkuussa hän oli "keksinyt" acid housen.
Se muutti Creationin musikaalisesti ja elvytti yhtiötä ja sen toimintaa.
Sama päti Creationin bändeihin.
Se oli villiä energiaa.
Huumeiden aikaansaamaa, mutta villiä.
Se kuului musiikissa.
Bobby oli älykäs, Kevin Shields oli älykäs. Se vaikutti heihin molempiin.
Guy Chadwick riisui vaatteensa klubeilla.
Olen vakuuttunut siitä, että tyhmintä mitä voin tehdä, on käyttää huumeita.
Hän oli täysin sekaisin.
Ecstasy ei ollut hyväksi minulle.
Olimme gayklubilla huumeiden vaikutuksen alaisena, house soi -
ja Guy alkoi riisuutua. Vahdit huusivat: "Älä riisu vaatteitasi!"
Hänellä ei ollut mitään tajua uhkaavista vaaroista.
Tulen hulluksi, kun otan huumeita.
Ian Brown seisoi eräässä nurkassa ja näki, kun yritin pukea Chadwickia.
"Mitä sinä teet?"
Onnea matkaan. Toivottavasti saamme lisää haastatteluja -
ennen kuin joudutte telkien taakse.
Vuoden -88 lopussa ja -89 alussa muutin toimiston Hackneyyn.
Silloin alkoivat juhlat.
Mikään ei ollut organisoitua.
Toimisto sopi hyvin Creationille. Kaikki oli epäjärjestyksessä.
Se oli kuin labyrintti. Kaikki oli ränsistynyttä.
Portaat johtivat pieniin huoneisiin...
Huoneet olivat vastenmielisiä.
Se oli kummallinen huoneiden sekamelska.
Kaaos.
Kun tulimme sinne, meitä oli 7-8, pian jo 12.
He olivat Alanin kavereita.
Kellään ei ollut kokemusta levy-yhtiöistä tai yrityksistä.
Se oli vaihtoehtoista toimintaa.
Siellä voit olla oma itsesi.
Kenenkään ei tarvinnut olla olevinaan muuta kuin oli.
Yhtiö oli täynnä sekopäitä. Sitten mukaan tulivat Tim Abbot ja veli.
Alan soitti ja halusi tavata.
Meistä tuli hyviä ystäviä - "rikoskumppaneita".
Hän esitteli minut Dickille, joka sanoi: "Voisit vilkaista yhtiötä."
Se oli kreisi paikka, mutta saimme paljon aikaan. Myimme kohtalaisesti.
Ehkä emme tarpeeksi pysyäksemme hengissä, mutta kaikki saivat palkan.
Yhtiö toimi jotenkuten.
Ihmiset yrittivät parhaansa. He viihtyivät. Heillä oli hauskaa.
Se jakso oli upeaa aikaa. Teimme ainutlaatuisia levyjä.
Kukaan ei hämmästynyt, kun Primal Scream teki hitin.
He olivat meillä 6,5 vuotta ennen kuin tekivät hittisinglen.
Levy, joka sai kaiken liikkeelle oli nimeltään Loaded.
Andrew Weatherall toi mukanaan suuren määrän "virvokkeita".
Hän oli meidän ikäisemme ja varttunut samanlaista musiikkia kuunnellen.
Hän piti punkista, rockista, dubista ja diskosta.
Hän oli fantastinen henkilö. Hyvin oikeudentuntoinen.
Muistan ensimmäisen kuulemani Weatherallin tuottaman kasetin.
Se oli uskomatonta. En unohda sitä koskaan.
Soundi oli uusi, mutta bändi oli yhä Primal Scream.
Se oli kuin tanssimusiikin ja indien yhdistelmä.
Kun "Loaded" ilmestyi... "He ovat tehneet tanssilevyn!"
Levystä julkaistiin koepainos. -Se oli käännekohta.
Se muutti kaiken. En ole koskaan kuullut mitään vastaavaa.
Lähdimme kiertueelle. Rakastimme soittamista. Yleisö vain puuttui.
Kun palasimme Englantiin, yleisö oli hulluna Loaded-levyyn.
Se oli kaikkialla viikon single ja nousi listoille.
Useimmat indie-levyt, jotka nousevat listoille, putoavat sieltä nopeasti.
Mutta tämä levy pysyi siellä viikkoja. Se oli todellinen hitti.
Nyt Alan sai Primal Screamin sinne, minne se kuului - Top of the Pops.
Istuin bussissa Lontooseen, kun sain puhelun Alanilta:
"Haluatko tuurata Duffya Primal Screamissa Top of the Popsissa?
Minun piti olla soittavinani kosketinsoittimia.
Niin esiinnyimme Top of the Popsissa.
Työttömyyskorvauksen sijaan McGee maksoi meille 70 puntaa viikossa.
Saimme hieman ennakkoa. Rakensimme studion ja ostimme samplerin.
Sitten aloimme tehdä "Screamadelicaa".
Bändi oli päästään vialla...
Meillä oli Englannin kuumin bändi, mutta he eivät osanneet tehdä levyä.
Se oli liian monimutkaista.
"Screamadelican" tekemiseen meni kuukausia. Sitä ei kasattu noin vain.
Oli tehtävä singlejä, remixejä ja koko tanssipuoli, mikä oli seuraava -
suuri soundi ja hyvin jännittävää.
Aikakausi inspiroi meitä, ja se heijastui musiikkiin.
Tulimme suoraan klubilta ecstasypilvessä.
Menimme Andrew lnnesille, jolla oli nelikanavainen dekki. Aloimme töihin.
Olimme aina olleet taitavia tekemään kappaleita, mutta tekniikan avulla -
soundista tuli modernimpi.
Kun toivo oli jo melkein menetetty, he tekivät "Higher Than The Sunin".
Julkaisin sen, jotta kiinnostus pysyisi yllä.
Saimme The Orbin miksauksen "Higher Than The Sunista".
McGee kuuli sen: "Se ei ole hitti, mutta meidän on" -
"julkaistava se singlenä."
Screamadelicasta tuli vuoden levy.
Musiikki oli äärettömän vaihtelevaa.
Ei vain punkia tai rockia... Levy oli tehty John Coltranen hengessä.
Se oli yhteenveto koko ajanjaksosta. Se oli kultainen hetki.
He onnistuivat vangitsemaan jotain, johon kokonainen sukupolvi samaistui.
Iltana, jolloin levy valmistui, meitä oli 7-8 henkeä toimistolla.
Paul Cannell oli tehnyt auringon.
Hän sanoi, että hän oli nähnyt mielenkiintoisen läiskän seinällä.
"Voitko kuvata sen?" Omistimme koko iltapäivän läiskän kuvaamiselle.
Se oli kuin Jeesus paahtoleivässä. "Haluan läiskän levyn kanteen."
Siinä oli valkoista ja sinistä.
Bobby halusi tehdä sisäkannen.
Ajattelin: "Mitähän tästäkin seuraa..."
Laitoin neljä levykantta auringon ympärille ja sanoin: "Siinä se on."
"Haluan siitä punaisen", hän sanoi. Sitten se oli valmis.
McGee kävi usein Amerikassa ja Euroopassa.
Hän oli jatkuvasti matkoilla. Tapasin häntä vain pikimmiten.
Se oli kuin etäsuhde.
Mutta kun Primal Scream alkoi menestyä "Screamadelican" myötä -
McGee oli todella korvaamaton ystävänä, neuvonantajana ja tukijana.
Olimme sokissa. Minä ja Dick painoimme 60 000 levyä.
Emme tienneet, miten se otetaan vastaan.
Meillä ei ollut aavistustakaan. Meistä se oli hyvä levy.
Olin ylpeä siitä, että ystäväni oli tehnyt tämän fantastisen levyn.
Screamadelica oli ensimmäinen levy, josta tuli todella suuri.
"Bandwagonesque" ja "Loveless" myivät myös hyvin.
Kaikki tapahtui hyvin nopeasti.
Oli fantastista julkaista kolme hyvää levyä niin lyhyen ajan sisällä.
Se oli puhdas sattuma.
Tarkoitus ei ollut julkaista niitä niin lähekkäin.
Mutta se oli upeaa.
Vaikka käytinkin paljon huumeita, ymmärsin että olimme huipulla.
Jos menestys vielä paranisi tästä, se tuntuisi melkein kummalliselta.
Tämä kappale on Shaking Stevensin - kuin moderni Elvis Walesista.
Skotlanti on aina ollut lähellä sydäntäni.
Bändejä kuten Teenage Fanclub alkoi ilmestyä. Teimme heistä kuuluisia.
Kuka olisi voinut aavistaa? Norman Blake, Boy Hairdresser...
Minä ja Douglas tunsimme Bobby Gillespien.
Asuimme Bellshillissä, 15 kilometrin päässä Glasgow'n keskustasta.
Eräänä lauantaina lähdimme kaupunkiin tapaamaan Bobia ja muutamaa muuta.
Tapasimme, ja aloin auttaa BMX Banditseja.
Sitten perustettiin The Boy Hairdressers ja Teenage Fanclub.
Bobby sanoi, että he halusivat meille koska eivät viihtyneet yhtiössään.
En tiennyt, että he olivat niin hyviä.
Emme tehneet sopimusta Creationin kanssa.
Menimme studioon, ja Creation maksoi levytyksistä.
Kaikki "Bandwagonesquen" kappaleet olivat tosi hyviä.
Se "räjäytti" Amerikan.
McGee on hyvin sosiaalinen persoona, joka tuntee kaikki.
Norman oli mukana BMX Banditsissa perustaessaan Teenage Fanclubin.
Luulen, että Alan halusi vakuuttaa ihmiset siitä, että BMX Bandits -
oli kuuntelemisen arvoinen.
Hän piti kai minua jonkinlaisena koomikkona -
joka halusi tehdä levyjä.
Minua ja McGeetä yhdisti hiustenväri. Hän on myös punatukkainen.
"Punatukkainen kaveri, joka tekee musiikkia. Häntä ei kiusaa kukaan."
Soitimme joka puolella Iso-Britanniaa samaan aikaan kun Nirvana oli täällä.
Tiemme kohtasivat useita kertoja, ja meistä tuli ystäviä.
Nirvanan avustuksella he esiintyivät mm. ohjelmassa Saturday Night Live.
Vietin paljon aikaa New Yorkissa ja ymmärsin, että Fanclub toimisi.
Kun Gillespie sanoi minulle, että Norman halusi jutella kanssani -
ajattelin: "Tämä toimisi USA:ssa".
He halusivat brittiversioita omista bändeistään. Fanclub oli sellainen.
Kiitos. Näkemiin.
Se oli skottibändi, joka yritti olla amerikkalainen.
Teenage Fanclubista ei voinut olla pitämättä. He olivat sosiaalisia.
Se oli heidän suuri lahjansa.
Oikeastaan kiinnitän henkilöitä ja toivon, että he tekevät hyvän levyn.
En tiennyt että The Valentines tekisi "Lovelessin", kun kiinnitin heidät.
Yhtäkkiä olimme kuuluisia.
Teimme levyn 8 viikossa. Kaikki meni pieleen. Creation oli menossa nurin.
Aloimme tehdä "Lovelessia". Mikä painajainen.
Kävin studiossa studion jälkeen.
Creation löysi studion, joka oli sulkemassa, ja pani meidät sinne.
Niin jatkui 22 kuukauden ajan.
Levyn tekoon kului paljon aikaa, ja se maksoi 275 000 puntaa.
Creationin konkurssi ei johtunut siitä. Syy oli minun ja Dickin.
Se ei ollut yksittäisen henkilön syy.
He eivät parantaneet tilannetta, mutta eivät myöskään huumeet.
Hänellä oli eniten menetettävää.
Kaikilla muilla oli talot, perheet, vakituiset suhteet...
Alanilla oli vain Creation - hänen lapsensa, hänen lahjansa maailmalle.
Se olisi helposti voinut mennä nurin.
Kadotimme visiomme -
mutta sillä aikaa sain idean ja tiesin, mitä halusin tehdä.
Teimme töitä hitaasti. Emme olleet pikkutarkkoja tai tehneet uusintoja.
Teimme vain kaiken hitaasti.
Se on joidenkin kohdalla melkein kuin sairaus. He eivät valmistu koskaan.
Kevin kärsii siitä. Hän ei voi vain sanoa: "Niin asia on."
Yhtiö piti meidät pinnalla jatkamalla projektia.
Harva yhtiö olisi suostunut siihen.
Se on kuin rockin Sikstuksen kappeli.
Emme sekaantuneet prosessiin.
Kiristin Keviniä emotionaalisesti tekemään minulle levyn.
Feikkasin hermoromahduksen ja itkin puhelimessa -
mikä auttoikin. Hän uskoi minua.
Levyn saaminen oli painajainen, mutta se onnistui.
Teimme levyn valmiiksi kahden kuukauden toimeliaisuuspuuskassa.
Se oli metalli-kone- musiikkia poplevyllä.
Se saattoi olla viimeinen suuri rocklevy. Se oli jotain uutta.
Sen jälkeen on menty taaksepäin.
Se oli kaiken vaivan arvoista. Saimme kärsiä paljon.
Kevin sai kärsiä paljon, mutta se oli sen arvoista.
Kaikki 50-, 60- ja 70-lukujen elämäkerrat ja omaelämäkerrat -
ja kaikki tarinat, mitä olimme lukeneet -
elettiin Creationin tiloissa Hackneyssa.
"Hankkikaa kunnon huumeita!" olisi voinut olla Creationin mantra.
Toimistossa vallitsi epäjärjestys. Kaikki olivat pilvessä ja sekopäisiä.
Otin ecstasya ensimmäisen kerran töissä.
McGee ilmestyi joka perjantai kello 12 mukanaan ecstasya.
Sitten alkoivat juhlat.
Keskuksessamme oli kaiutinpuhelin.
Kiertoa oli paljon...
Alan huusi: "Juhlat bunkkerissa! Lopettakaa työt ja tulkaa tänne!"
"Bunkkeri" oli kellari, joka oli Alanin, Dickin ja Timin toimisto.
Ihmisiä alkoi ilmaantua - bändejä, jotka olivat paikalla. Juhla alkoi.
The Valentines ja Primal Scream olivat siellä...
Oli parasta olla valmiina juhlimaan.
Menit sinne perjantaikokoukseen ja poistuit sieltä maanantaina.
"Mitä tapahtui? Mikä viikonloppu!"
"Mistä kokouksessa oli kyse?"
Toimistossa vallitsi täydellinen kaaos.
Kuvitelkaa, millaista oli palata sinne maanantaina...
Siellä lemusi alkoholilta, ja joka puolella oli rojua...
Aloitin maanantain siivoamalla toimiston -
ja yritin olla ajattelematta, mitä kirjoituspöydälläni oli tapahtunut.
Rautatie kulki Westgate Streetin ohi.
Kerran seisoin Paul Mulreanyn kanssa kahdella suurella betonikorokkeella.
He soittivat Frankie Knucklesia ja tanssivat kuin mielipuolet.
Kello oli seitsemän aamulla. Ihmiset olivat matkalla töihin.
Kun he olivat matkalla töihin, me irrottelimme... He olivat ymmällään.
Niin hullua oli Creationin meno. Yhdeksältä tutkimme myyntilukuja.
"Ed, soita Rough Tradeen ja ota selvää, paljonko olemme myyneet."
Hetkeä aiemmin olimme tanssineet sekopäisinä ecstasy-tanssiamme.
Sen jälkeen emme ole olleet entisellämme.
Hän oli moottori - kiihdytti kuin mielipuoli.
Kilpa-autot kävivät sellaisella polttoaineella.
Joku ehdotti, että kävisin Creationilla kun olin Lontoossa.
Ihmiset sanoivat, että Alan piti meistä ja yleensäkin musiikista.
Se sai minut uteliaaksi.
Hän ajatteli kai: "Mikä ettei?"
Alanin tapaaminen oli kiinnostavaa. En ymmärtänyt juuri mitä hän sanoi -
mutta ymmärsin, että hän oli innostunut.
Minä ja Alan kuuntelimme noin kahdeksan kappaletta.
Niin syntyi "Copper Blue". Hän kysyi: "Kuinka saan sinut meille?"
Sitten kaikki halusivat ostaa sen minulta, mutta julkaisin sen itse.
Kun Sugarin albumi nousi 3. sijalle, se tuntui läpimurrolta.
Myimme kultaa Englannissa, pääsimme NME:n kanteen - vuoden albumi.
Taloudellinen tilanne alkoi tuntua paremmalta. Pian se paheni taas.
Luulen, että heillä oli jatkuvasti taloudellisia vaikeuksia.
Heidän tavoitteensa ja visionsa olivat suuremmat kuin tulot.
McGee kiersi USA:ssa ja Euroopassa myymässä oikeuksia.
Niillä rahoilla hän osti studioaikaa bändeille -
mutta ei maksanut studiota ennen kuin se oli välttämätöntä.
Ihmisten mielestä olimme suistuneet raiteilta.
Olimme aina veloissa jollekin, joka painoi levyjä.
Joskus he lähettivät jonkun läksyttämään meitä.
Rakensin kaapin, jonne piilouduin.
Jokaisessa puhelussa oli kyse rahasta: "Missä rahamme viipyvät?"
Kun he tulivat, olin heille hyvin epäkohtelias, jolloin he lähtivät.
Aina kävi niin, että Alan sijoitti enemmän rahaa levyyn -
kuin mitä se tuotti.
Oli vain ajankysymys...
Hänen olisi pitänyt pitää huolta taloudesta.
Musiikkialalla on vain yksi keino - siirtyä suurempaan levy-yhtiöön.
Olimme konkurssin partaalla. Kiinnitimme talomme.
Teimme kaikkemme selviytyäksemme. Alan taisteli entistä kovemmin.
"Alan, mikä saisi sinut lopettamaan?"
"Tulet hulluksi kaikista huumeista."
"Hoidat yhtiötä ja kestät enemmän kuin kukaan muu" -
"mutta vaarannat terveytesi."
Hänestä tuli yhä kiihkeämpi ja maanisempi.
Siihen tottui vähitellen. Kaikki olivat lähes samanlaisia.
Muistelen, että Alan oli melko epäileväinen kaiken suhteen silloin.
McGee soitti minulle jonkin aikaa "Screamadelican" jälkeen ja sanoi:
"Olen pettänyt teidät. Myyn yhtiön." Hän oli mielestään epäonnistunut.
Emme uskoneet koskaan pääsevämme yhteisymmärrykseen heidän kanssaan.
Sanoin vain: "Anna minulle rahat."
Uskoimme kaikki Primalin läpimurtoon. Aika tuntui kypsältä.
Sonyn rahojen avulla voisimme päästä pinnalle.
Sonyn mukaantulo muutti kokonaan tunnelman.
Myös uusia huumeita ilmestyi mukaan kuvaan.
Alanin persoona oli kaiken takana.
En tiennyt, että hän oli sellainen.
Huumeet tekivät hänestä arvaamattoman ja vaikean käsitellä.
Luulin olevani samaa luokkaa kuin Beethoven ja Shakespeare -
ja luovani metafyysistä historiaa Creation Recordsia johtamalla.
Elin täysin harhakuvitelmissa.
Creationiin liittyi niin suuria odotuksia -
että maailma oli valmis ottamaan vastaan Alanin esittelemän bändin -
koska se oli Creationin.
Kuin maalaus, jossa kaksi sormea kohtaavat...
Se oli viimeinen suuri rockbändi. Bändi, jota kaikki olivat odottaneet.
McGee tuli luokseni eräässä baarissa.
Hänellä oli taivaansininen pusero, valkoiset farkut ja punaiset kengät.
Ajattelin: "Kuka kaheli tämä on?" Hän oli ajellut päänsä paljaaksi.
Näytti siltä kuin hän olisi käyttänyt puoli vuotta LSD:tä.
Muistan riidan - soittaisimmeko vai emme?
Sanoimme: "Soitamme tai muuten..." Ja niin tapahtui. Me saimme soittaa.
Minä ja pikkusisareni näimme keikan. "Minun pitäisi kiinnittää heidät."
Hän sanoi: "Pidän kovasti bändistänne."
En ottanut vastaan Noelin demoa.
Hän kysyi, haluammeko levytys- sopimuksen Creationille. "Haluamme."
"Selvä." Sitten kättelimme.
He soittivat keikan loppuun. Puhuimme Beatlesista, Sex Pistolsista jne.
Kaikki oli selvää. Ajoin takaisin Manchesteriin.
Seuraavana päivänä soitin ihmisille, jotka tuntevat McGeen ja kysyin:
"Onko se pelkkää paskapuhetta?" He vakuuttivat sen olevan totta.
Sitten hän soitti: "Haluaisitko tulla Lontooseen?" Vau, ajattelin.
Jos olet ensimmäinen, joka lupaa sopimuksen, he suostuvat.
Olin se kaveri. On aavistettava, kun kyse on jostakin todella hyvästä.
Tiesin sen... Minulla oli myös tuuria, koska olin paikan päällä.
Hän oli vakuuttunut siitä, että kaikki menisi päin helvettiä.
Hän ei soittanut enää demoamme ihmisille, sillä hän luuli -
että niin hyvä bändi ei tekisi sopimusta hänen yhtiönsä kanssa.
Pidän Primal Screamia ja meitä lähes samanlaisina ihmisinä -
mutta meillä on erilainen musiikki- tausta. Me pitäydymme kitaroissa.
He olivat lippulaiva. Siksi bändit tulivat Creationille.
Muistan, kun he tulivat ensimmäisen kerran.
Voin nähdä hänet edessäni. Hän näytti fantastiselta. Halusin olla hän.
Noel oli täysi tollo bisneksen suhteen.
Juttelimme huumeista ja musiikista. -Emme jutelleet levytyssopimuksesta.
Chris Abbotin pöydän takana luki: "Pohjoista tietämättömyyttä."
Noel kysyi, mitä se tarkoitti. - "Ei mitään erityistä."
Ajattelin: "Se kuvaa minua. Rakastan jo nyt tätä paikkaa."
Jos olisin tiennyt, että hän pitää U2:sta, sopimusta ei olisi syntynyt.
Lähdimme Sawmill Studiosille, Cornwalliin. Soundi oli jo valmiina.
Alan saapui myös sinne ja kuunteli "Rock 'N' Roll Starin" miksauksen.
"Rock 'n' Roll Star" on helvetinmoinen kappale...
Varsinkin jos sen vetää pasuunalla.
Se alkaa ja... Se on kerrassaan mahtava...
Sitten se häipyy vähitellen...
Alan sanoi: "Se on loistava, mutta lisätkää hi-hatia toiseen säkeeseen."
Ensin en tajunnut...
"Eikö sinulla ole muuta sanottavaa?"
"Oliko se okei ensimmäisessä?"
Ajattelin, että hän on päästään vialla. Kuka välittää hi-hatista?
Lähdimme kiertueelle. Se oli mahtavaa. Aloimme saada huomiota.
Yleisö alkoi löytää keikoillemme, ja homma alkoi irrota.
Sana "ilmiö" on kärsinyt inflaation, mutta se sopi hyvin heihin.
Kyse oli musiikista, vaatteista, huumeista, jalkapallosta -
ja juhlimisesta. Kukapa ei olisi halunnut olla keskellä sitä kaikkea?
He saivat energiaa kaaoksesta.
He olivat "uusi Beatles".
Kaikki kävi nopeammin kuin kukaan olisi osannut odottaa.
Joku keksi sanan "britpop".
Yleisö oli hulluna Blursin "Parklifeen" ja Oasikseen -
Pulpiin ja Elasticaan sekä niiden seuraajiin.
En usko, että musiikilla oli ollut sellaista vaikutusta sitten 60-luvun.
Se teki ajasta hyvin jännittävän.
Kaiken lisäksi käynnissä oli Blurin ja Oasiksen välinen "sota".
Hänellä oli kisassa vielä yksi "hevonen", mikä johti listoille.
Voitimme taistelun, mutta hävisimme sodan.
Kaksi Britannian suurinta yhtyettä on aloittanut suuren listasotansa.
Musiikkiteollisuus ei ole kokenut vastaavaa sitten Beatles-Stonesien.
Millä on merkitystä ja millä ei?
Joillakin asioilla on "merkitystä".
Jos sellainen henkilö yrittää tehdä hittilevyn -
ja jos se on hyvä, eikö ole oikein esitellä se maailmalle?
"Definitely Mayben" jälkeen muutimme tänne. Creationissa oli nyt tyyliä.
Oli suurta muuttaa toimisto Hackneysta Primrose Hilliin.
Primal Screamin studio oli nurkan takana. He olivat usein pubissa.
Joku oli koko ajan hakemassa pubista gin tonicia ja Jack Daniel'sia.
Alan sanoi: "Käy hakemassa minulle 500 tupla-Jack Daniel'sia."
Kadulla käveli lapsia...
Moni ei tiennyt, mitä heidän piti tehdä tai missä heidän piti istua.
Joku seisoi aina jossain nurkassa.
"Onko sinulla kirjoituspöytää? En tiedä, mitä teen täällä."
"Miksi seisot siinä paperi kädessäsi?"
"Olen ollut täällä puoli jo vuotta... Kukaan ei tiedä, kuka olen..."
Ne olivat hauskoja aikoja. Koskaan ei voinut tietää, milloin se loppuisi.
Olimme yleensä vielä sekopäisempiä kuin bändit.
Kunnes Oasis ilmestyi sinne. He voittivat minut ja Timinkin.
Pomolla oli aina huumeita!
Hänellä oli aina numero jollekin, joka oli siellä viidessä minuutissa.
Minusta alkoi tulla ammattimainen narkomaani. Tulin yhä hullummaksi.
Minusta oli tulossa sekopää Alan McGee.
USA:ssa moni halusi kanssani ulos, sillä olin juhlimisen ammattilainen.
Mutta juhliminen vaati pian veronsa. Useimmiten hän ei ollut paikalla.
En muista, mitä tapahtui sillä olin niin kiinni omassa bändissäni.
Luulen, että hän käytti liikaa huumeita. Se oli liikaa hänelle.
En tiedä, mitä tapahtui, mutta luulen että hän tuli sairaaksi.
Se tapahtui jo hyvin varhain, "Morning Gloryn" yhteydessä.
Hän oli poissa kuvioista, mutta me muut jatkoimme täysillä.
Olin juhlinut kuusi vuotta, mikä johti tavallaan antikliimaksiin.
Ensimmäinen romahduksen merkki nähtiin luultavasti lennolla L.A:hin.
Muistan sen. Vedin viivan kokaiinia vahvistimen päältä.
Sitten nousin koneeseen.
Hoitaja haki minut koneesta. Sitten hankkiuduin ulos.
Menin Swervedriverin konserttiin täydessä perskännissä taas.
Jos hän olisi lopettanut silloin, kaikki olisi järjestynyt vähitellen.
Minun ei olisi pitänyt alkaa taas juhlia, mutta olin narkomaani.
Hän oli kuin "Ne 600 urhoollista" yhdessä henkilössä.
Hän oli kuin raivokas härkä.
Ajattelin, ettei hän ole pysäytettävissä.
Hän nousi ylös, jatkoi matkaa ja törmäsi taas.
Tuntui kuin niskassani olisi ollut rautaputki.
Asetuin Mondrianiin ja hyppäsin suihkuun. En pystynyt rauhoittumaan.
Soitin respaan. He kutsuivat ambu- lanssin. Paikalle tuli 19 hoitajaa.
He mittasivat verenpaineen. Se oli korkea.
Jouduin pyörätuoliin. Elämä alkoi tuntua omituiselta.
Sain happinaamarin.
Pään sisällä tunsin olevani aivan normaali -
mutta en ollut tippaakaan normaali.
Tunsin itseni idiootiksi.
Minun oli pakko lopettaa.
Oli vaikea tietää, miten vakava tilanne oli.
Oliko kyse rajatilakokemuksesta? Vaikea sanoa, mutta se oli vakavaa.
Tilanne oli vakava.
Hänen suhteensa ystäviin ja ympäröivään maailmaan muuttui.
Minun oli pakko vetäytyä syrjään.
Paraneminen kesti kauan.
Kaipasimme Alanin energiaa.
Yhtäkkiä hän oli poissa. Sitä ennen Alan oli ollut popmusiikin kuningas.
Seurasimme häntä kaikkialle. Hän oli kuin Hamelnin pillipiipari.
"Missä Alan on?" - "Hän on sairaalassa."
Jonkin aikaa en välittänyt mistään.
"Hoidan asioita kunnes paranet. Sitten saat tehdä itse päätökset."
"Olet liian sairas tekemään päätöksiä. Et näe selvästi."
Dick joutui hoitamaan asioita. Luulen että hän oli aluksi eksyksissä.
Hän oli kaveri, joka piti matalaa profiilia.
Hän viihtyi paremmin taustalla. Hän oli kuin jang ja Alan jin.
He täydensivät hyvin toisiaan.
Yritimme toimia yhdessä korvataksemme Alanin energian.
Homma sujui kohtalaisesti. Saimme aikaan enemmänkin.
Liike-energia oli olemassa. Meidän tarvitsi vain ohjata.
Dick piti kaiken koossa. Hän on yhtiön mystinen sankari.
Ilman Dickiä emme olisi onnistuneet.
Boo Radleyn "Wake Up Boo!"...
Se oli ensimmäinen kerta, kun sain 65 paikallisasemaa soittamaan kappaleen.
Ensimmäisen kerran pääsimme 65 A-listalle. Se oli virstanpylväs.
Se oli yllätys, vaikka olimme tehneet paljon työtä Boo Radleyn eteen.
Muistan konsertit ja Martin Carrin. Todella hyvä kitaristi.
"Kitara kuulostaa vahvalta! Upeaa." Ja se vahvistui edelleen.
"Miten hän menettelee?" Se oli todella hyvää popmusiikkia.
Alan oli silloin sairas. Hän lähetti minulle kortteja studiolle.
Hän käski meidän käyttää kaikkia keinoja, ja niin me teimmekin.
Tyhjästä NME:n kanteen muutamassa päivässä.
Unelmasta tuli totta. -Ensimmäinen ykkössija.
Unelmoit sellaisesta lapsena. Ja se kävi niin helposti.
Halusin, että jotain tapahtuisi. Nyt se vaikuttaa mahdottomalta.
"Morning Glory" oli kaikkien aikojen vähiten odotettu levy.
Kukaan ei odottanut levyä, sillä se julkaistiin pian ensimmäisen jälkeen.
Menimme kuuntelemaan sitä... Se oli täynnä mahdollisia singlejä.
"Morning Gloryn" menestys...
Se oli käännekohta Oasiksen historiassa -
ja käännekohta myös Creationille.
Albumi ylitti kaikki odotukset.
"Wonderwall" oli käännekohta kaikille - kansainvälinen hitti.
Kukaan ei tiennyt, miten suuri albumista tulisi. Se oli uskomatonta.
"Oasis antaa aavistaa, miltä Beatles olisi kuulostanut tänään."
Se on hieman haikeaa, sillä sellainen albumi on kaikkien unelma.
Alan haaveili maailman parhaasta bändistä. Hän sai sen -
mutta oli liian huonossa kunnossa voidakseen nauttia siitä kaikesta.
Hän unelmoi bändistä, joka menestyisi USA:ssa, ja niin tapahtui.
Me muut juhlimme kuin hullut auringon noustessa ja laskiessa.
Se oli upeaa.
Heillä oli jotain, mitä muilta Creationin bändeiltä puuttui.
Yleisö otti vastaan vaihtoehtobändin, jolla oli todella hyviä kappaleita.
Oasis nousi nopeasti kuuluisuuteen, mutta se oli hyvin loogista.
He siirtyivät soittamaan pienistä klubeista keskisuurille klubeille.
Muistan, kun he soittivat New Yorkissa The Theaterissa.
Se oli looginen askel heille.
Tuntui kuin mikään ei olisi enää niin kuin ennen.
Creationista tuli kuuluisa.
McGeen ja Gallagherin kaltaiset kaverit tapasivat Tony Blairin.
Mutta se enteili Creationin loppua, sillä kaikki muuttui kaupalliseksi.
Pieni, vaihtoehtoinen yhtiö ei pystyisi selviämään sellaisesta.
Oasis oli äärettömän suosittu, mikä oli eduksi myös meille.
Kaikki odottivat kai, että McGee löytäisi seuraavan Oasiksen.
He tulivat katsomaan keikkaamme. Luulen, että se oli neljäs keikkamme.
Pubin nimi oli Monarch Camdenissa.
Keikan jälkeen menimme pukuhuoneeseen.
"Olette tosi hyviä, Gruff, mutta saisitte laulaa englanniksi."
Hän vastasi: "Niinhän me teimmekin."
Alan sai päähänsä, että Oasis oli hänen löytönsä. Hän voisi uusia sen.
"Something for the Weekend" olisi voinut olla Blurin kappale.
Halusin luoda oman Blurini.
En aavistanut, että tein sopimuksen walesilaisen anarkistijoukon kanssa.
Kun Oasis teki läpimurron, raha alkoi virrata. Saimme tehdä mitä halusimme.
Creation soitti: "Super Furry Animals on tehnyt laulun sinusta."
"He haluavat käyttää kuvaasi levyn kannessa." Suostuin heti.
"Saanko kuulla heitä?" Olin päässyt vankilasta ja otin selvää kaikesta:
Uusista huumeista, joita oli tullut markkinoille, soundista.
Koetin saada kiinni kaikesta, mikä oli mennyt minulta ohi.
Palasin takaisin. Kaikki, mitä sen jälkeen on tapahtunut, on tärkeää.
Olen kuin uudestisyntynyt!
Oli uskomatonta, että olemassa oli yhtiö joka antoi meidän tehdä -
sellaista, mitä ei voi uskoa todeksi ja mistä voi vain unelmoida.
Olipa kyse mistä tahansa ideasta: "Siitä vain!" He olivat niin avoimia.
He eivät ajatelleet koskaan rahaa.
Ostimme panssariajoneuvon 11 000 punnalla Nottinghamista.
Varustimme sen kaiutinjärjestelmällä -
niin että voimme osallistua reiveihin eikä varusteita voitu takavarikoida.
Otimme sen mukaan Radio 1 :iin.
Otimme levyn mukaan hyökkäys- vaunuun. Se pääsi A-listalle.
Ihmiset etsivät syytä siihen, miksi bändi oli noussut niin suureksi.
Niin ei ollut käynyt sitten Beatlesin. Miten he voivat nousta -
tyhjästä ja houkutella niin paljon väkeä?
Champagne Supernova!
Knebworth ylitti kaikki odotukset.
En koskaan epäillyt sitä. Olin varma siitä, että tavoittaisimme yleisön -
mutta en olisi uskonut, että kaikki olisi niin suurta.
He lähettivät Bentley-limusiineja hakemaan Creationin väen -
ja viemään heidät Knebworthiin.
Jopa Super Furry Animals matkusti Knebworthiin Bentleyllä.
Emme edes esiintyisi.
Meidät lennätettiin helikopterilla. Muistan, että pyörimme paikan yllä -
ja näimme, kuinka tuhannet ihmiset vaelsivat paikalle.
Se oli uskomaton näky.
Näimme sen matkan päästä. Se oli kuin unta.
Se on yksi harvoista kerroista, jolloin Noel meni sanattomaksi.
Hänellä ei ollut mitään sanottavaa. Sitä ei ollut tapahtunut ennen.
Se oli hauskaa, mutta siihen liittyi eräs huono puoli. Se oli liioiteltua.
VIP-telttoja erityisalueilla, joita varten tarvittiin 15 eri ranneketta.
"En päässyt sisään! Minä maksan tästä!"
Hän oli maksanut teltasta, mutta häntä ei päästetty sisään.
"Kuka sinä olet?" -Hucknall joi siellä olusiamme.
"Mick Hucknall. - Häivy täältä!"
Olin maksanut teltasta neljännes- miljoonan, mutta en saanut juotavaa.
Kun ilotulitus alkoi, se muistutti AC/DC:n konserttia.
Ei ollut enää kyse bändistä tai yhtiöstä. Se oli vain "event".
Ajattelin: "Tässä ei ole kyse meistä eikä edes Oasiksesta."
"En tiedä, mitä tämä on. Meidän pitäisi lähteä täältä."
Meidän olisi pitänyt lopettaa Knebworthiin. Se oli lopun alku.
Indien maailma ei palannut ennalleen. Se tavallaan tappoi indiemusiikin.
Mutta olimme ainakin viimeisiä.
Creation Records... Luulen, että sen jälkeen indiemusiikki kuoli.
Menestys, jonka saavutimme ja jota olimme tavoitelleet...
Se oli lopun alkua.
Aivan kuin Rooman valtakunta. Kun se vaikutti vahvalta, se alkoi murentua.
Kehitys kulki indieyhtiöistä kohti monikansallisia yhtiöitä.
Se oli kaukana siitä, mitä Creation oli ollut alussa.
Jotkut muutokset olivat askel parempaan, suurin osa huonompaan.
Moni vaikutti olevan töissä siellä, koska se näyttäisi hyvältä CV:ssä.
Niin kai käy menestyksen myötä...
Kun bändistä tulee kuuluisa, Hackneyn narkkarit eivät pysty hoitamaan sitä.
He palkkasivat väkeä, jota ei kiinnostanut musiikki.
He olisivat voineet aivan yhtä hyvin myydä säilykkeitä.
Sony näki liikevaihdon, joka alkoi olla valtava.
He tajusivat, että tämä sekopää saattaa alkaa käyttää taas huumeita.
Olin vastuussa taloudesta, mikä oli hieman vaarallista.
Kuin mielipuolella olisi hullujenhuoneen avaimet.
Kun on tekemisissä sellaisten ihmisten kanssa, he haluavat lisää...
He eivät halua julkaista Nikki Suddenia, Feltiä, Slaughter Joeta...
He haluavat bändejä kuten Primal Scream, Oasis ja My Bloody Valentine.
Menestyneet bändit päätyivät lopulta suuriin yhtiöihin.
Silloin ajatuksena oli, että Creation pysyisi itsenäisenä.
Sonyn oli heikennettävä valtaani. He sijoittivat omiaan ympärilleni.
Muodostimme hallituskollektiivin.
Ihmisiä ja henkilökunnan asioita oli liikaa.
Alkoi olla vaikea käsitellä niin suurta määrää ihmisiä.
Kun on oltava 50 ihmisen pomo... Halusin paeta sitä kaikkea.
Ei kovin hyvä johtajan ominaisuus.
Luulin aina, että ihmiset tietävät mitä tekevät. Hoidan oman työni.
Tiedän mitä teen, joten oletan että muutkin tietävät mitä tekevät.
Jäljellä olimme vain minä ja Dick, loput olivat Sonyn väkeä.
Meidät oli piiritetty. He ottivat vallan.
Fiksu taktiikka: Erota työntekijät ja korvaa heidät omillasi.
Sitten voimme äänestää ne kahelit nurin.
En usko, että hän sairauden jälkeen panosti yhtiöön koko sydämellään.
Ehkä se oli osittain minun vikani, koska olin demokratisoinut yhtiön.
Sen jälkeen hän ei sopeutunut täysin takaisin yhtiöön.
Juuri mikään ei ollut ennallaan, eikä hän ollut sama kuin ennen.
Eräs hyvä asia oli viimeisen Mary Chainin levyn, Munkin, julkaiseminen.
Saimme potkut Warnerilta ja tarvitsimme sopimuksen.
Alan pelasti meidät pinteestä.
Tiedän, että kaikki suuret yhtiöt kieltäytyivät julkaisemasta sitä.
Mutta Alan teki sen.
He uskoivat Mary Chainiin, kun kukaan muu ei tehnyt sitä.
Minusta he ovat suuria. Jim ja William Reid ovat fantastisia.
Mahtava bändi! Yksi kaikkien aikojen parhaista.
Soitin eräänä aamuna Dickille. Se oli synkkä helmikuun aamu.
Kysyin: "Nautitko tästä?"
Hän vastasi: "Vihaan tätä kaikkea." Sanoin: "Niin minäkin."
Joten ajattelimme...
"Mitä yritämme saavuttaa?"
"Annoimme jo kaikkemme." Menimme tapaamaan paria Sonyn kaveria.
"Aiomme lopettaa." Se oli vaikeaa, mutta saimme tarpeeksemme.
He kertoivat lopettavansa yhtiön. Meidän levymme olisi viimeinen.
Tunsin pettymystä. Se oli niin tarpeetonta.
Kunpa he vain olisivat hoitaneet raha-asiat paremmin.
Säilytimme ainakin arvokkuutemme.
Emme uskoneet pääsevämme eroon siitä ennen kuin vuoden 2000 lopussa.
He laskivat, että jos he päästäisivät meidät marraskuussa 1999 -
he säästäisivät puoli miljoonaa puntaa. Minä ja Dick hurrasimme.
Pääsimme eroon siitä ennen vuosikymmenen loppua.
Tunsimme itsemme huijatuiksi.
Olimme tehneet parhaan levymme, mutta he sulkivat toimiston -
viikon tai parin päästä levyn julkaisusta. Homma jäi kesken.
Maksoimme henkilökunnalle.
Maksoimme laskut ja pidimme itse loput.
Julkaisimme Primal Screamin levyn.
Oasis julkaisi albumin omalla nimellään.
Lopetimme huipulla, mutta se ei ole rock'n'rollia. Yritys meni nurin.
Nostradamus sanoi, että luomakunta (creation) tuhoutuisi vuonna 1999 -
joten ihmiset olivat huolissaan siitä -
että tulisi maailmanloppu.
Hän ei ollut määritellyt tarkemmin, että kyse olisi levy-yhtiöstä.
Kaikki vihjaukset siitä, että rock and roll on toivoton tapaus -
ovat harhaluuloa.
Unelmamme ovat niin valtavia, ettei niitä voi toteuttaa.
Ainoa sääntö joka pätee on se, että on iloittava kaikesta.
Kun palaamme kuuhun 20 vuoden kuluttua, Creationin lippu liehuu.
Se oli kuin äärimmäisen häiriintynyt perhe.
Kun on kokenut jotain niin fantastista -
kietoutuu yhteen syvällisemmällä tavalla.
Sitä ei voi noin vain unohtaa.
Luulen, että kaikki bändit haluaisivat takaisin Creationille.
Mitkään bändeistämme eivät olisi menestyneet ilman Creationia.
Emme olisi pystyneet siihen kaikkeen ilman Alania ja Dickiä.
Kukaan muu ei olisi panostanut Primal Screamiin.
Se oli fantastinen miljöö luoda musiikkia ja keskustella siitä.
Meillä oli joitakin uskomattomia ideoita.
He löysivät mielenkiintoisia bändejä, joiden kannatti päästä esille.
Alan uskoo ihmisiin. Hän ottaa riskin kun hän kiinnittää artistin.
Olipa sinulla mikä idea tahansa, hän maksaa, sillä hän uskoo sinuun.
Hän antoi meille vapauden tehdä niin kuin halusimme.
He rahoittivat unelmamme.
Vaikka heillä ei ollut rahaa, he etsivät sitä auttaakseen meitä.
Ja se tuotti tulosta. He julkaisivat fantastisia levyjä.
Se kannatti lopulta.
En olisi onnistunut ilman Gillespietä.
Kirjoitimme uusiksi pophistoriaa.
[StB] Releases 2011 SimplyTheBOSS http://www.opensubtitles.org/