Овај догађај са нама се збио у обичној војној јединици.
Понављали су нам написане истине о дужности, части, смелости и храбрости.
Говорили су о нашој слабости, кукавичлуку, глупости, а нама је било једноставно досадно.
Све нам је то пролазило поред ушију.
Од устајања до повечерја, слушали смо о армији, отаџбини, рату,
али ми смо чули само речи које су се ковитлале у нашим главама попут магле.
После неког времена, магла нестане.
Ко је тада могао да помисли шта ће се догодити током уобичајене обуке.
Стоп!
Одељење, сви овамо. Трком!
- Рјумин! - Ја. - Сви, значи сви. Долази овамо!
Одељење, равнајс'! Мирно!
Вољно!
Дакле тако, другови војници... Није добро.
- Силантјев! - Ја.
- Изгледа да узалуд губиш време? - Тако су ме учили.
- Ко те је учио, Силантјев? - Ви. - Не, ја нисам. Објашњавам ти петстоти пут.
Стопала треба да се шире од пете ка прстима за ширину пете!
- Валејев! - Ја. - Честитам, Валејев, погинуо си.
Нагазио си на мину, Валејев, код бункера.
Ко поставља мине уз бункер?
Валејев, ја сам поставио. Можда сам ја...
Престани да се смејеш!
Друже поручниче, дозволите да питам!
- Хајде, питај. - Шта ће нама извиђање?
- Ми нисмо спецназ. - Какво паметно питање.
Непријатељ дође до тебе и пита: Војниче Миронов, да нисте Ви, случајно, спецназ?
- Нисам, наравно. - Изврсно! Ево ти бомбона. Не смеј се!
Дакле тако, господо црвене беретке ...
Ситуација је оваква:
До логора имамо 6,5 километара,
а до ручка 45 минута.
Постоји шанса да не останете гладни.
- Силантјев! - Ја. - Командуј! - Разумен.
М А Г Л А
Рјумин, крећи се!
- Диши кроз нос. - Шефе, ја ћу мало да погинем!
- Тихо, тихо ... - Шта је?
Момци, знам пречицу.
Какву пречицу, Миронов? Хоћу да једем. Крећи!
Тамо постоји пут. Повешће нас неко колима. Стићи ћемо пре свих, и јешћемо како ваља.
- Доста ми је онога што остане. - За њим. - Хајде, хајде.
Стој! Хајде, стани!
- Стој! - Заустави камион.
- Миронов, копиле. Са тобом је увек тако. - Да. Копиле је, копиле...
На грубости и нетактичности одговарамо мирно и суздржано.
Јесам ли вам рекао? Јесам ли?
Направићу један снимак за успомену. Осмех!
- Добро је испало. - Лепо је. - Близу је, око 300 метара. Видите знак?
- Видим. - Тамо, десно.
Извините. Опростите.
- Миронов, ућути. - Разумем.
Добро, добро... Не нервирај се.
- О чему је филм? - О рату. - Видим да је о рату. - Зашто онда питаш?
- Онако. - Боље да су пустили фудбал.
Мух... Муха. Мухин!
- Дај ми телефон, да позовем. - Не.
- Чирко, то је бесмислено? Не можеш да зовеш све жене. - Нећу све.
- Само оне где је могућ успех. - Још једну реч, и летите напоље!
Чујеш? Не желим напоље.
Шта причају? Треба да има титл.
Шта ће ти? Ферштен, шта причају Немци?
- У школи је требало да учиш немачки, уместо да правиш глупости. Ферштен? - Ферштен.
- Извини, али нису свачије мајке професори немачког. - Ентшулдиген! - Молим?
- Кажем, много ми се свиђа шмајсер. - То је аутомат МП-40.
Незналице га зову шмајсер. Шмајсер је митраљез, ако баш хоћете да знате.
Тихо, тихо ...
Каћа ...
Валејев, зашто стално гледаш тог човека?
- Да ниси... - Не, нисам. - Ниси? - Нисам.
Каква цура! Момци, погледајте ову девојку. Ову страшну, у средини, видите? Његова је.
Слушај, она је само... Ево, погледајте!
- Полако! - Врати ми слику!
- Треба свима испричати. Због њих су старци закаснили на скуп. - Зато ћете их казнити?
- Ово је армија, а не вртић. - Закаснили су 10 минута.
- За 10 минута су наши борци заузели тврђаву Амин. - Где је то? - Јужно од Ташкента.
Мирно!
Стигао је ентузијаста.
У строј, трком!
- Војник Рјумин. - Шта је, борче? Преспавао си одсуство? - Како преспавао?
- Сви су отишли на одсуство док ти ту спаваш. Губи се напоље! - Разумем!
Равнај се! Мирно!
- Погледајте пажљиво ко је од њих. Главно, не плашите се. - Ја се и не плашим.
- Овај, мислим. - Мислите, или је он?
- Он је, сигурно. - Валејев, корак напред.
- И ова двојица. - Миронов, Мухин, корак напред. - Разумем!
- Претили су Вам оружјем? - Не, рекли су да гоне неког.
- Чија је била идеја да зауставите аутобус? - Друже потпуковниче, само смо се нашалили.
- Знаш ли како се то зове? То је тероризам. - Друже потпуковниче, ми ... - Тишина!
Изгубили сте било какав страх. Знате ли ко је путовао аутобусом?
Ветерани, на сусрет посвећен Великом отаџбинском рату.
- Извините, друже потпуковниче, моги ли ја да идем? - Да. Ми се Вама извињавамо.
- Које одељење? - Друго одељење.
- Које? - Друго. - Ти?
Друго одељење, корак напред. Ходом, марш!
Шта могу, синови? Ово је преступ.
Дакле, овако... Слушај борбени задатак. Предстоји вам 12 километара усиљеног марша,
са савлађивањем водене препреке, а затим следи бојево гађање.
Имате сат и 15 минута. Лично ћу вас дочекати на стрелишту.
- Шта је ово? - То је метак.
Шали ли се? Видим и сам да је метак.
- Није бојеви, у њему нема барута. - А шта има? Хероин?
- Силантјев, зар ти нисам рекао да то скинеш? - Они очигледно не маре за твоја наређења.
Друже пуковниче, отац ми га је дао. Ратовао је са њим.
Држи. И то више да не видим.
Код нас, хвала Богу, није рат.
Одељење, равнајс'! Остав!
Равнајс'! Мирно!
На десно! Трком, марш!
Рјумин!
- Рјумин, шта је било? - Тешко је, друже поручниче.
- Лако ти је само да крадеш аутобусе? - Ништа нисам украо. - Не знам.
- Михновец, дај амонијак. - Дружће поручниче, одступамо од плана!
- Већ 15 минута. - Силантјев, знам! - Хајде да пресечемо! - Шта значи пресечемо?
- Ако закаснимо, онда ће... - Рјумин! - Ја.
- Како си? - Друже поручниче... - Шта, Рјумин? - У стомаку ми бућка вода.
- Поручниче, ја... - Сачекај, Силантјев и ја нешто разговарамо. Куда пресећи?
Овуда. Штедимо два километра.
- Друче поручниче, дозволите да се обратим. - Хајде. - Не бих саветовао да се туда крати.
- Шта значи: Не бих саветовао? - Ако кренемо туда, ући ћемо у мочвару.
- Стазе постоје, али је место труло. - Не размем реч труло, Чирко?
Тамо нестају краве, и много штошта. Пре две године је једна баба отишла и још је нема.
Дакле, овако... Војниче Чирко, ти ниси ни баба ни крава.
Ти си војник Руске армије, Чирко! Момци, устајте! Идемо кроз мочвару.
Заудара на трулеж.
- Чирко! - Ја. - Шта мрмљаш тамо? - Ништа, друже поручниче.
- Смрди нешто. - Мочвара, Чирко, зато смрди.
- Не могу да дишем. - Онда не диши, рођени.
Одељење... стој! Један, два...
- Друже поручниче. - Да? - Куда ћемо даље? - Онуда.
- Али тамо је магла. - Па шта?
Момци, да скинемо опрему, па правац кући! Јер, тамо је магла, каже Силантјев.
Напред!
Доврага, смрди на измет.
Силантјев... Ђаволска работа! Стварно је смрдљиво.
Смрди... Рекао сам већ, Проћи ћемо и готово.
Да скратимо, да пресечемо... Лепо смо скратили!
Додатно губимо време.
Она баба ...
- Где је пут? - Не гурај се.
- Мухин, Рјумин! - Ја. - Заваскиј! - Ја.
- Све је у реду. - Генадиј Иринич.
Не разумем... Силантјев! - Ја.
Видиш?
Друже поручниче, можда овде има неке руде?
Цео рударски град, Силантјев. Напред, војници!
Напред...
Доврага, пази мало!
- Хоћемо ли успети? - Све иде по плану.
Ево, све је у реду.
Тако... Шта је сад ово?
Где је полигон?
- Јеси ли видео село на карти? - Нисам. - А оно постоји. Чирко!
- Које је ово насеље? - Не знам. Можда Видањино, али не верујем, уз реку ...
- Близу мочваре не треба да буде ништа. - Да нисте погрешили карту?
Знаш ко је погрешио, Михновец?
Погрешили су родитељи Рјумина, када су решили да га направе!
Не смеј се!
- Чудно. - Шта је чудно?
- Где су људи? - Ово је село.
- Па шта? - Сигурно су сви у пољу. Арбајтен. - Баш сви арбајтен?
- Наравно, сви. Ко не арбајтен, тај не једе. Ферштен? - Ферштен, мајн либе.
Момци, погледајте, звучник! Ништа лошији од Панасоника.
- Стара школа. Да... - Олд скул.
Откуда ово овде?
- Где су нестали сви пси? - Какви сад пси?
Сеоски. Обично лају, без престанка, а овде је тишина.
- Има псећих кућица у сваком дворишту, а паса нема. - Иди и питај које је ово село.
Муха, пођи са мном
Друже поручниче, тамо десно се нешто креће.
Немци.
- У ком смислу, Немци? - Сигурно снимају филм. - Какав филм? - О Немцима, Миронов.
- Шта је нејасно? Филм о Немцима. - Друже поручниче, дозволите да погледам.
Мамицу му, знао сам, предосећао сам то!
Нисам желео у војску, друже поручниче,
али сада ми се чини да сам у право време на правом месту.
Друже поручниче, када сам избачен са трећег факултета... Ово је судбина.
А од судбине не можеш побећи.
Друже поручниче, можда су им потребни глумци? Можда су потребни?
Док ме је мила мати испраћала. Цела се фамилија окупила.
- Не иди војниче, не иди Вањка... - Миронов! - Ја. - Склони се од мене.
Бежимо! Крећи!
Вуци га, вуци!
Овамо!
- Јеси ли видео? - Видео сам, видео ... - Пожури! Крећи! - Радиостаница ...
Брже!
- Ухвати га. Чвршће! Држи га. - Пажљиво. - Како се ово десило?
- Спусти га. Сви овамо! - Придржи га. Пажљиво!
- Овако? - Пажљивије.
- Јандекс, треба успоставити везу. - Полако! - Јави свима да је официр рањен.
Нека пошаљу хеликоптер, авион, било шта!
- Само нека пошаљу. - Мир! Окупите се сви у групу.
Чујеш?
- Момци, ово су Немци. Прави Немци! - Доврага, какви Немци? - Немци ...
Друже поручниче, шта да радимо? Немци!
Овако... Слушајте! Ти и ти, идите брзо у овом правцу!
Слушај ме, слушај! Два километра одавде је асфалтни пут. Зауставите нека кола ...
и вратите се овамо. Јеси ли разумео? Иди! - Ако неће да стану? - Онда лези преко пута.
Иди сад!
- Чуј, водниче, да нас нису помешали? Зашто пуцају бојевим мецима? - Откуд знам.
- Јеси ли чуо да на немачком разговарају? - Муха, ућути, ни мени ништа није јасно.
- Пуцали су у нас. - Видео сам. - Проклетници.
- Чекај! - Стани! - Причекај, лепотице, где ћеш?
Молим те, сачекај. Шта се то догађа?
Где је нестала?
Тихо ...
Не разумем. Шта је ово? Шта се збива, Ферштен?
Шта се овде дешава?
Хајде! Шта ћемо сад? Ферштен, голубе, шта да радимо?
Шта ти радиш овде? Руски војник?
Не. Ученик сам.
Ученик?
Да, ученик. Десети разред.
Добро говорим немачки.
И ја, такође.
- Колико имаш година? - Осамнаест.
- Узми креду. - Шта?
Креду. За писање. Хајде!
Шта да пишем?
Диктат.
Да видимо какав си ученик?
Ако нема садржаја, ништа нећеш постићи знојем,
...ништа нећеш постићи знојем,
Ако ти жеља...
не извире из душе.
...не извире из душе.
Добро... Браво!
Браво! Добро...
Дођи.
Добар момак! Браво.
Кренимо.
Освојили смо све ово ...
Добро је ...
Берлин ће бити јединствена светска престоница. Највеличанственија.
Не можеш ни да замислиш нашу моћ.
Хоћеш да гуцнеш? Узми.
Здраво, драге колеге.
Дођи, момче.
Пиј! Да попијемо још једну.
Живели!
Добар момак.
Добар!
Слушајте, слушајте људи...
- Слушајте људи, схватио сам! - Шта си схватио?
- Ово село је направљено специјално за уништење. - Шта? - Зар сте тако глупи?
Видели сте у биоскопу како уништавају цела села? И направљено је ради бомбардовања.
Какво бомбардовање? Хтели су да нас побију.
Бф 109?
- Шта 109? - Месершмит. - Немачки? - Не, пакистански.
- Филм. Кажем вам да је филм. - Момци!
- Водниче, сачекај! - Хајде, мили, хајде!
- Водниче, схваташ ли шта се овде дешава или не? - Не вичи. - Ко овде виче? Ти вичеш.
- Ућути, војниче Мухин! - Ма гони се у...
Погледај, шефе! Овај је сасвим млад. Млађи и од мене.
ПРАВДА ТУЦИТЕ НЕПРИЈАТЕЉА БЕЗ ПРЕСТАНКА!
Кренимо.
Ферштен! Ферштен, друже! Ферштен, немој да умреш. Како ти је, Ферштен?
Напио се. Псето, мене умало нису убили, а ти си се налокао. Гаде!
Умало да ме убију, а ти пијеш, псето! Устај, гаде!
Ходај... Пијанице.
- Гутен таг мајн дамен унд херен. - Молим?
- Добар дан даме и господо. - Овај је пијан!
Где сте били?
У рату.
Чујте момци, да се нисмо надисали некаквог гаса у оној мочвари? Шта, шта се то дешава?
Рат је, момци. Рат.
Шта? Какав рат?
Велики отаџбински.
Момци!
Говорио сам да није требало да улазимо у мочвару.
Говорио сам, не треба да идемо тамо.
Да нисмо скраћивали пут аутобусом, сада бисмо били у касарни.
Страшно!
Одлично! Пронашли сте коначно кривца?
Значи, ја сам вас наговорио да скратите? Ја сам вас увукао у ватру, је ли тако?
А да није било овог кретена, одавно би већ били на полигону. Слабић обични!
- Пусти га! - Стока... А ти, шта ти хоћеш?
Како си уопште почео да командујеш? Овде си се раскомандовао, је ли?
Мислиш да си због тих чварака на рамену постао начелник? Мислиш да си начелник, је ли?
Мислиш да не знамо да ти је отац пуковник, и да не знамо зашто си добио чин водника?
- Мислиш да не знамо? - Доста! Прекините! Шта то радите?
- Гаде, убићу те! - Крај! Доста! - Убићу псето! - Стани, прекини!
- Водниче! - Да? - Шта даље? Рекао си: У складу са околностима.
То значи, у складу са околностима.
Да ...
Чудно. Немци нису прочешљали шуму.
Мислим да су се до 1942. године, плашили да залазе у шуме.
Не знам шта се догодило, али заглибили смо се до гуше!
Мој мозак одбија да разуме, на који начин је сада 1941. година?
Као у филму, мајку му. Ни метака, ни оружја. Ништа!
Каква глупост! Зашто нам бојеву муницију дају само на полигону?
Обичан комад гвожђа, само нам прави терет!
Бар да може да се једе.
Чудно! Бинго ...
Момка закопали, поседели, замезили ...
- Треба да размотримо где смо, шта да радимо и где су уопште наши. - Који наши, Руси?
Шта ћемо им рећи?
Здраво другови, ми смо ваши праунуци. Тада са нама нико неће ни да разговара.
У бољем случају, штрафбат. У горем, побиће нас на лицу места.
- Јандекс, како стоје ствари у 1942. са нашим калибром? - 5,45? Не постоји.
До 1974. га неће ни бити.
За време рата се све вртело око 7,62.
- Вртело... - Онда ћемо се пробијати према линији фронта.
- Како? - Сви заједно, по карти.
Ја нећу да идем.
- Ићи ћеш. - Не, нећу. - Онда ћемо те носити.
Ренџер проклети...
Знате ли ви још нешто, изузев да фарбате ивичњаке?
- Димон, је ли тачно да ти отац ради у фабрици оружја у Ижевску? - Да, зашто?
- Онако. Он ти је причао све оно о оружју? - Мој отац воли риболов.
- Оружје му је задња рупа на свирали. - Због чега онда то тебе занима? - Хоби.
Слушај...
- Водниче, је ли тачно то да у овом идиотском рату нема муниције за калашњиков? - Нема.
- Вееглих! - Шта? - Срамота, кажем.
Рјумин, дођи овамо.
Седи.
Зашто ћутиш, Рјумин?
Старешина је умро. Ускоро ће нас све побити.
Зашто ће нас побити?
- Рјумине! - Ја. - Глуп си. Цела ствар је у магли.
Магле има или ноћу или ујутру.
Ускоро ће вече. Да кренемо, Рјумине.
Хајде, идемо.
А наши?
- Рјумин! - Ја.
Ти си ми се сам жалио.
У пушионици. Како ти је свега доста.
Како су ти дошла до гуше ова говеда, како желиш да побегнеш одавде.
Све си то заборавио?
Наши...
Остај здраво.
- Ти си уметник. Размишљај о нечем другом. Који ти је омиљени филм? - Има их много.
Француске волим, и Италијанске. Јеси ли гледао Дубоко грло?
Опет почињеш? Од глади ми се већ привиђају жене.
Требало је да ћутим.
Ти остани овде, а ја идем у извиђање.
Не. Прво храна, онда извиђање.
- Деда, шта то радиш? Наши смо! Војници! - Наши, наши! Зар не видиш?
- Ко сте ви? - Наши смо, дедице, смири се!
Рјумин?
- Момци, тамо је... - Шта је тамо? Где је Михновец?
- Питам где је Михновец? - Отишао је. - Гтде је отишао, шта причаш? - У маглу.
- Какву маглу? - Цела ствар је у магли. Магле има увече и ујутру. А сада је вече.
И отишао је. Нестао.
Значи, испада да је он ...
Момци, изволите на јело.
Момци, ко сте ви, заправо?
Како ко? Руси смо.
Видим да сте Руси. Само, Руса сада има различитих.
- Шта значи, различитих? - Значи управо то.
- Видиш, деда, ми смо на специјалном задатку. - Каквом специјалном задатку?
- Извини, али то не могу да ти кажем. Схваташ и сам. - Схватам.
Чирко!
- Деда, реци нам куда се Немци углавном мувају? - Шта?
Где се базирају. Ферштен?
Дедице, ми смо од недавно у вашем крају. Опиши нам каква је ситуација.
Нема шта да се описује. Метељск је пун Немаца.
- Је ли Метељск далеко? - Има неких 20 километара.
- Велики град? - Око 15 хиљада.
- Бар је до рата толико било. - Па то је мегалополис.
Метељск је железнички чвор. Возови стално иду тамо-овамо.
- И у Купаљу има Немаца, и у Липки. - Много? - Ко зна?
Нисам их бројао, али мислим чета или две.
- Чуј шефе, нисмо осигурали двориште. - У ком смислу?
- Без смисла. Нико не стражари. - Онда иди и стражари. - Разумем!
Кажи нам, деда, долазе ли Немци овамо?
Неки немачки војници долазе отприлике два пута недељно.
- Зашто? - Јасно је зашто, за вотку. - Зашто појиш Немце, а своје не нудиш?
Доста!
Реци ми још, молим те, када треба да дођу следећи пут?
- Куда циљаш? Хоћеш да побијеш Немце? - А одакле да узмемо оружје?
- А одакле нам муниција? Имамо нихт. - Зашто нихт? Имамо један.
Па, како ти се свиђа?
Укусно је.
- Како си рекао да се зове? - Жвака.
Жвака... Смешно је.
- Чекај! Шта си то урадила? - Појела сам је.
- Зашто? Она служи за друго. - За шта? - За баланс Пх вредности.
- Хајдемо у кућу. - Хајдемо.
- Стижу! - Ко стиже? - Немци! Дођите брзо! - За мном!
- Сакријте тањире! - Брже!
- Зашто ниси рекао да ће доћи данас? - Нису ми оставили распоред. - Брже!
- Тихо, тихо... - Иду... Сагни се!
Тихо... Овамо!
Пењи се.
Да ли су код куће?
- Уђимо! - Има ли кога?
Крените!
Много си лепа, девојчице!
Изађи напоље.
Пожури.
- Дођи... Дођи. - Идем.
Дођи.
Шта је?
Дођи.
Дођи овамо. Хладно је.
Веома је хладно. Дођи.
Где си се крила?
Шест, пет...
Михаел, шта се дешава?
- Четири, три... - Јандекс, шта бројиш? - Ћути!
Хајде!
Један... Остао му је један метак.
Шта да радимо?
Где ћеш? Шта то радиш?
Овај рат није потребан ни Вама ни мени.
Уопште никоме. У овом рату је погинуо мој стриц.
- Још не схваташ? - Шта?
Схватићеш.
Можда још не схваташ, али схватићеш...
- Михаел! - Тихо, мамицу ти!
Михаел!
Миронов...
Михаел!
Шта то радиш, свињо!
Не могу. Извините, једноставно не могу.
Дај овамо.
Нека иде дођавола. Жао ми је да трошим метак.
Њега заправо и нема, и овај рат је одавно завршен.
- Заробљеници се не стрељају? - Не, зову их у госте. - Ми смо овде гости.
- Ово уопште није наш рат. - А у ком је рату убијен Миронов? А земља, чија је?
Мог су деду везали за мотоцикл и вукли га два километра. У зиму 1943.
Доста. Дај!
Пиштољ је некако чудан. Не знам... Сачекајте.
Доста приче, седи! Муха, чуваћеш заробљеника. Узми.
Испада да убити није тако просто.
Наравно. Мада, кажу да човек може да се навикне.
Не знам.
Отац ми је причао да не може.
Покажи момцима како се користи оружје. Слушај Баршов!
Аутомат, прецизније аутоматски пиштољ МП-38.
Није важно, шмајсер... Оквир се поставља овако.
Кочница је овде.
Карактеристике: Нема преклопник за јединачну и рафалну паљбу.
При гађању, одступа на горе и удесно. Трзај је јак, поражавајућа сила слаба.
- Укратко ђубре, а не аутомат. - Дај да га погледам.
Распрскавајуће-разорна офанзивна ручна бомба М-39.
- Личи на јаје. - Углавном су је тако и звали.
Разликује се од уобичајених.
Одвијемо заштитну капицу.
Повучемо канап и бацимо. У року од 4 до 5 секунди.
- Распрснута парчад лети 10 до 15 метара. - Водниче, сада када имамо чиме да пуцамо
и шта да бацамо, можемо да побацамо калашњикове?
Мухин, јеси ли ти први дан у војсци? Дужиш се тим оружјем. У складиште улази
онолико оружја, колико је из њега и изашло! - Момци, да се снабдемо храном
док је село још близу? - Логично. Ко ће да иде? - Ја ћу.
Зашто се смејете? Деду смо раскулачили, а са Настјом ћу се већ некако договорити.
- Водниче, идем? - Хајде.
- Ви сте звали агитбригаду? - Антон!
- Помозите ми. - Мирно, седите! Седи мирно, рекао сам!
Склони руке! Где се помераш?
То су Магда и Марта, наше девојчице.
Деца ...
А то је Магдалена, моја супруга.
Ја се зовем Михаел.
- Одлучили смо да сва имена почињу словом М. - Не разумем. - Породица ...
- Породица сам разумео! - Ја нисам војник. Ниси ни ти, зар не? Ја сам фармер, сељак.
- Човек сам. - Не разумем. - Рат, то је Хитлер. Ја нисам Хитлер.
Нисам војник. Нисам ни Немац.
Мајка ми је из Аустрије. Нисам војник.
Мирно, седите мирно! Ослободићу Вам руке.
Само седите мирно. Разумете?
Где је Фриц? Устај!
Где је Фриц? Муха, устај рекао сам!
Где је Фриц?
Сигурно се нешто догодило.
Опрезно!
Претресимо кућу.
Платићете за све.
Да видимо овамо.
Опрезно!
- Излазите напоље! Пронаћи ћемо вас, свакако. - Шта је ово? Деда, где си?
Ухватили смо ти унуку. Сада је ред на тебе.
Пажљиво!
Настја.
Настја ...
Настењка!
Настја!
- Антон! - Трком!
- Девојчице, све ће бити у реду. - Антон!
Дођи ... Антон!
- Причај! - Немци су запалили село.
Даље ништа нисам видео јер сам побегао.
- Јесте ли нашли старца? - Да, у сену. Тамо се крио.
Пси!
- Стани! Где ћеш, Рјумин! - Стој!
Деда, немој да умреш! Чујеш ли, деда!
Ја могу, ја сам стар.
Једно само жалим... Не знам када ће се рат завршити.
- У пролеће ће се завршити. - Много журиш, синко.
- До пролећа нећемо истерати Немце. - У пролеће 1945. То знам сигурно.
Ту победу никада нећемо заборавити, деда. Разумеш ли?
За нас ће 9. мај бити највећи празник. Важнији од Нове године.
Ветерани ће сваке године ићи главном улицом, а сви ће им поклањати цвеће и захваљивати.
Сваке ће године бити минут ћутања. И после 10, 20, 70 година. Увек! Схваташ ли, деда?
И филмови ће се снимати. Јер да није било вас ...
Нас сада уопште не би било.
Хајде!
Дакле, сада смо шесторица.
А где је Муха?
Нема више Мухе.
Ни Фрица нема.
Дакле, овако ... Њих је шесторица, и нас је шесторица.
Живот нам сада зависи само од тога, колико тачно извршавамо своје задатке.
А задатке ће свако имати.
Да, али они имају шест аутомата као минимум. Вероватно и довољно муниције и бомби.
А ми само пиштољ, аутомат ... На издисају.
И две бомбе.
Мислим да је најбоља варијанта да се поделимо на групе. То ћемо и да урадимо.
Валејев и Чирко, део бензина сипајте у флаше. Фан, разумеш се у бакље и умеш да их бацаш.
- Јандекс и Ферштен ... - Дај бомбе.
... Разделите борбене поклоне и раздвојте се. Један да се сакрије близу пута.
Други трком до Рјумина!
Антон, ти ћеш да их намамиш.
- Користи као оружје сво што ти падне шака. - Дедина секира је изврсна.
Када оставиш Валејева, откачи приколицу и вози без ње. Тако ћеш бити бржи.
Фан, ти си следећи.
Реч је о секундама. Саберимо се!
Морамо да размишљамо два потеза унапред. Сада је најважније да се међусобно помажемо.
И да се држимо сви заједно.
Не спавај, Рјумин!
Срећно, момци! Срећно!
- Комунална служба! Треба ли вам приколица? - Руски партизан! Хватајте га! Пуцај!
Не тамо!
Вуци!
Затегни!
Убићу га!
Касније ћеш све схватити.
Рат ...
Рат ... Част.
Наши... Ко су наши? Ко? Где су? Ко су?
Твоја кућа, твој деда... Рат.
Рат...
Чији непријатељ? Отаџбина ... Издајник ...
Рјумин, какви наши? Шта то говориш?
Изаћи ћу из ове проклете магле.
Нису наши. Немци! Наши, ваши...
Почело је на терену ...
Момци, ја нисам ... Ја сам ...
Одлазим. Идем кући ... Момци!
Момци!
Валејев, бомбе!
- И ко смо ми сада? Истурени одред Црвене армије? - Радничко-сељачке!
- Чујте, који је данас датум? - Двадесети.
Тако... Вјазму још нису заузели.
Смоленск је већ у немачким рукама. Великие Луки, такође.
Погледај.
- Ево га и дедино имање. - Било је.
Па, момци, за пола сата крећемо.
- Где? - Према линији фронта.
Хенде хох!
- Хенде хох, рекао сам! - Какав, доврага, хенде хох?
Да нисте наши?
- Сачекајте овде. Доћи ћу касније по вас. - А ако не сачекамо?
Ако не сачекате, нагазићете на мине.
- И ко су? - Не знам. Наводно наши, друже командире. - Зашто, наводно?
Говоре нашки, али униформе су им некако чудне и аутомати су немачки.
- И неки чудни. Нисам раније виђао такве. - И где су ти чудни аутомати? - Код њих.
- Зашто им нисте одузели оружје? - Не дају. - Шта значи, не дају?
Ми кажемо да ћемо да пуцамо, а они кажу: И ми ћемо! И псују више од нас.
- Колико их је? - Петорица.
Војници! У ... материну.
- Ко сте ви? - Наши. - Ко је старешина? - Ја сам.
Шта значи: Ја сам? Чин, презиме?
- Поручник Корзун. - Пручник чега?
Радничко-сељачке Црвене армије.
- И шта радите овде, поручниче Корзун? - Извршавамо специјални задатак. - Какав?
- Специјални задатак Штаба фронта. - Ког фронта? - Извините, а ко сте Ви? - Ја?
Ја сам други секретар Рејонског комитета партије и командир овог партизанског одреда.
- А како се зове ваш партизански одред? - Немамо име, није било времена. Рат је.
- А зар смо ми у дискотеци? - Молим? - Војниче Заводски! - Ја.
- Затвори уста. - Разумем. - Па, поручниче, поведи своје војнике да се одморе.
- Чудно прихватају госте. - Свечани дочек тек предстоји.
- Хоће ли нас испитивати? - Тебе ће, Рјумин, и мучити.
Погледај, има и жена.
- Дај ми упаљач. - Немам. Узми са ватре.
Седамнаест година... Треба да чувамо Каћу од таквих јунака.
Тачно. Брзо ће им пасти у очи.
- Како је било? Јесте ли донели дрва? - Донели смо. Целу гомилу.
Убаци још једну цепаницу. Ми ћемо их надгледати.
Какво је то ваше чудо, браћо?
АК-74 ...
- Је ли поуздано? - До сада је служило добро.
И механизам му познајеш?
Па да, разуме се.
И где производе та чуда?
- Мислим, одакле су? - Из Москве.
Стварно?
- Добро ће ми доћи мало вотке. - Био си на осматрачници? - Да. Цео дан.
А ти си рекао да ће да нас муче. Нормални момци.
- Да ниси фудбалер, можда? - Да, ЦДКА. Чуо си за тај клуб?
- Није могуће. Лажеш? - Ја? Од 1936. године. У резерви.
- Значи, видео си Федотова? - Гришку? Као што гледам тебе.
- Стварно? - Да. - Навијам за твој ЦДКА.
Федотов је тамо најбољи. Живели!
- Дај да повучем, пешадинац. - Завиј сам, па вуци.
Не буди тврдоглав. Чај ниси узео.
Узми, фудбалер!
- Пада ли ти нешто у очи? - Шта тачно?
Момци су некако врло брзо од сумњичавих постали крајње љубазни.
И ја сам то приметио, али сада је најважније једно ...
Држати очи и уши отвореним.
- Зашто си је толико напунио. - Жао ти је, можда?
Корзун!
Поручниче!
- Поручниче! - Ах, да?
Наша Каћа је спремила поклон.
Хајде, Катарина, покажи гостима нешто најновије.
- Она пише песме. Ништа лошије од Мајаковског. - Иване Николајевичу!
Каћа, испуни ми молбу. Каћа!
- Да заменимо Васју на стражи? - Заменићемо га, наравно.
- Хајде, храбро! - Не стиди се. Хајде, Каћа!
За сваки педаљ земље,
За сваки поток и стазу блатњаву,
Умрећемо за Совјетску домовину,
Умрећемо за друга Стаљина.
И нека се фашистичка њушка, топлом пријему не нада.
Сви ћемо их дочекати гордо,
Јер ми смо партизани гордејевци.
Браво, Каћа! Како је то лепо рекла.
Наша Катарина. Партизанка!
Браво! Паметница.
Чујте, другови!
Ето вам име за одред: Гордејевски!
Лепо име. Шта значи?
Може се схватити као Гардијски. Како да се после оправдамо пред начелством?
Добро, онда овако: Партизански одред Горди.
- Указује на гордост, не на гарду. - Шта кажете? Може.
Лепо је.
Дакле?
Да попијемо у то име.
Тако треба! Сипај! И треба да се обележи.
Седи.
Слушај ...
У пећи малој трепери пламен ... Тако је, овде.
Гледај ...
Тако, тако ...
- Јеси ли ти написао ту песму? - Катарина!
И не помишљај да јој даш речи.
Ако јој већ ниси написао? Композиторе несрећни!
Разумео сам.
- Водниче... Водниче! - Шта је?
- Шта је? Хоћеш да попијеш? - Ферштен!
Шта се дешава?
Хапшење, а онда и стрељање. Овде смо као волови. Крај! Разумеш?
Готово. Као волови!
Полако, полако. Сачекај! Пусти да размислим.
А где су остали?
Почео си да схваташ?
- Момци, шта мислите? Шта ће да ураде са нама? - Ништа неће да ураде.
- Испитаће нас па ће нас пустити. Ваљда смо наши? - Пише ли ти на челу?
- Знаш ли колико је на почетку рата било диверзаната? - Желим да се напијем.
Као новајлија, ишли смо у Налчик. Пред фановима су ми се одсекле ноге.
- Потукли сте се? - Не, зашто? Играли смо фудбал. А после смо се, наравно, потукли.
- Серјожа, какво је задовољство у томе? - У фудбалу? - Не. У томе да будеш фан?
Путујете по земљи возовима, као неки бескућници. Непрестано се тучете.
- Имате проблема са милицијом. - Па? - Шта, па? У чему је задовољство?
- Како у чему? У адреналину. - Јасно. - Шта ти је јасно?
Ништа. Само, имамо различите представе о задовољству. Мени је риболов узбудљивији.
Чуј, твој риболов је глупост. Где је ту адреналин?
- Јеси ли извлачио некада шарана осмокилаша? - А јеси ли ти био у масовној тучи, рибару?
- Шта ће ми? - А шта ће мени твој шаран? Купићу га у продавници.
Удари онда главом у зид, то је исто. Или прими инјекцију адреналина у задњицу.
Чуј, шарана свог набиј у задњицу! Од шест килограма.
Момци, зар вам је мало адреналина?
Скоро!
Срешћемо се код реке. Крени!
- Врата! Не отварај врата. - Васја!
Хајде, Ферштен, скачи доле!
Заклони главу!
- Значи, наши сте. - Ниси веровао? Сада нам треба магија да се извучемо.
Повлачење!
Опрезно! Опрезно!
Овамо! За мном!
Руски партизани?
Шта чекате?
Ја сам војник.
Каћа... Каћенка, чујеш ли ме? Каћа!
Смири се, смири. Завршено је, Каћа!
Смири се ...
Полако, смири се. Све је у реду.
Све ће бити у реду.
Одвели су их.
- Смири се. - Одвели су их ...
Водниче!
Наши су заробљени.
Каћа, је ли логор у Метељску?
Псе држати везане, у противном стрељање.
- Ферштен, шта то пишеш? Идемо! - Ништа. Желим да предам поруку.
Партизани ...
Свиње!
- Гутен абенд, девојке. - Добро вече. Куда путујете?
- У логор. - У Метељск? - Нема више Метељска. Сравњен је са земљом.
- Остали су само електрана и станица. - Зашто у логор? - Пуковник нешто слави.
- Свакоме официру по жена. - Видеће он жену ... - Доста! Касније.
Излазите.
- Не говорим руски. - Није важно.
Говорићемо немачки.
Занима нас каква је ситуација у граду?
Питај га где се налази логор.
Где је смештена команда, бројни састав и наоружање.
Пуковников штаб је смештен у згради електичне централе. Постоји и барака са официрима.
- Двориште је ограђено бодљикавом жицом. - Нека га нацрта.
Нацртај!
План је уопштено следећи: Улазимо у логор прерушени у Немце и извлачимо заробљенике.
Без вас ћемо знатно теже да дођемо до тамо. Можете да одвучете пажњу официра.
Али, не могу да вас натерам. Свака нека одлучи сама.
Стој!
Добро вече.
Хајде брже! Команда ће да се љути. И овако каснимо. Роба ће да се охлади.
- Девојке? - Да.
- Можеш да оставиш једну? - Не могу. Данас их је мало.
- Ово је сигурно централа? - Да.
Ено их, стоје. Чекају.
- Побрини се за момке. Срећно, водниче! - Срећно!
Пажња!
Ова пуковнику!
Тишина!
Буди се, војниче! За пуковника лично.
Тамо, на крају.
Хајл Хитлер!
Претпостављам да ће овај трофеј да нам донесе неколико крстова.
Слажем се.
Охо, имамо госте! У реду, војниче.
Лепа девојка. Врло лепа.
Баш лепа.
Трофеј мора неизоставно да се што пре удаљи од фронта.
Разумем. Чамац већ чека.
Одлично! Све је, дакле, спремно?
Војниче, узми сандук.
Нешто за пиће? Изволи.
Имаш много лепа уста. Хајде, још једном.
Изволи бомбон.
Укусно, зар не?
То је веома важан сандук.
Мора непрестано да буде под надзором.
- Пажљиво. То је веома важно. Разумеш? - Разумем!
Дођи! За мном.
Могу ли да добијем цигарету?
Ајн папирос, бите! Кажу да имате прекрасан дуван.
- Пуши. - Много данке!
Желео сам да пробам.
Сасвим друга ствар. Европа!
Није као наша слама.
- Добар? - Добар. - Ићи! - Не разумем.
- Хајдете ... Хајдете. - Да? - Хајдете!
Хајдете, лако је.
Ма, у реду је!
Само ми једно реци. Где мислиш да живиш?
У домовини?
Добро!
Добро...
Пацове!
Наредниче, дођи овамо!
Не чујеш или не разумеш?
Брже!
- Одлазиш? - Хоћу још једно парче.
Склони руку!
Наравно да си ми симпатичан.
- Сипај и себи. - Дај ми још једно парче.
Узми хлеб ...
Момче, пажљиво са сандуком.
Пажљиво!
Војниче, стави сандук у чамац.
Срећан пут, Ханс! Не заборави да нас поменеш у извештају.
Ваљда неће бити проблема. Још ни једном нисам летео.
Прича се да после ништа не чујеш два дана.
Реци то Фиреру. Нека се насмеје.
- Мислиш да ће са овим да ме одведу њему? - Војниче, слободан си. - Разумем!
- Чудни су путеви Господњи. - Ја нисам Господ. Обичан немачки ђаво!
Брже, брже! Овамо!
Пажљиво, свиње!
Имаш цигарету?
Је ли аеродром далеко? Пошиљка је вредна, треба брзо да стигне.
Стићи ће до јутра.
- Ниси одавно био кући? - Не.
Тамо се много тога променило. Шта све није измишљено!
Видећеш и сам. Ако се вратиш, наравно.
Немој да си нервозна, мила. Од тога се добијају бубуљице.
Добре девојке добијају лепе поклоне.
А лоше девојке бивају кажњене.
Јеси ли ме разумела?
Ово је мој поклон.
Погледај ово чудо. Јеси ли видела овакве?
Пробај. Пробај!
Обуј их, моја лепотице. Изволи!
Девојке!
За љубав ...
Према домовини!
- Дошао сам да вас спасем. - Ко је још жив? - Остао је Ферштен.
Ферштен је ту!
- Где је Ферштен? - Изгубио се негде. Крените за мном! Хајде, хајде!
- Шта се то дешава? - Рат. Рат је, брате.
Можеш ли да идеш?
Можеш ли да ходаш, питам? Треба да кренемо. Одмах!
Јурјев, откачи чамац! Брзо!
- И ти, такође, хајде, хајде! - Где ли је Ферштен?
- Каћа, брзо у чамац! Овамо. Хајде. - Брже!
Ферштен!
У малој пећи трепери пламен,
И горе тамо од смоле сузе.
- Од смоле сузе ... - У земуници свира хармоника.
- У земуници ... - Хармоника ... О твом осмеху и твојим очима.
О теби ми пахуље шапућу,
На снежним московским пољима.
Желео бих да чујеш и ти,
Моју тугу, мој живи глас.
Мирније! Веслај мирније, растераћеш сву рибу.
Разумем.
- Господине, дозволите да се обратим. - Реците, војниче.
Мој отац је био риболовац. Пријатно сам изненађен што господин официр воли риболов.
- Види се да сте професионалац у вези тога. - Тако је, војниче. Нисте далеко од истине.
Дванаести скуп риболоваца на Рајни 1938. године.
Прво место.
Ако је авион још ту, биће добро.
А ако није, шта онда? Да веслам до Берлина?
Пушка је код Немаца, то је сигурно. Не можемо даље док је не вратимо.
Немци нису глупи.
Калашњиков је бољи од сваког аутомата у Другом светском рату бар за два степеника.
Ако га прекопирају, а хоће ...
Ако Калашњиков остане код њих, све може да се промени.
Ето видите, и сами све схватате.
- Овде су! - Лези!
Лезите сви!
Каћа!
Каћа, дај руку!
Овамо!
Цуро! Цурице ...
Цурице моја! Како си, Чајка?
Цурице! Лепотице моја!
Како си, лепотице?
Шта је? Не препознајеш ме?
Ех, Чајка, Чајка, лепа моја девојчице!
Чајка!
Чајка...
- Каћа! Где је Каћа? - Где је? - Каћа!
Мине.
Рјумин!
Одавно је требало да си мртав.
Ти си терет.
Стој! Шта то радите?
Ништа нисте схватили?
Изгубили смо седморицу момака.
Ти! Желиш да погинеш?
Можда си се осетио херојем?
Сви се рађају и умиру, али само мали број схвата зашто живи.
А ми смо добили шансу.
Овде и сада, одједном, можеш да схватиш... какави си човек.
Можда сте заборавили да нас овде уопште и нема.
А ми ратујемо. А знате ли зашто?
Да рата не буде.
Није важно која је година.
Наши другови су погинули овде за нас.
За нас, да би ми живели.
И нећу да дозволим да умрете из глупости.
Довешћу вас до краја.
Кренимо, пажљиво!
Више подижи ноге.
Стој! Валејев!
- Стој, не померај се. - И не желим.
Само мирно. Стој мирно.
Мирно стој и не мрдај. Биће све у реду. Разумеш?
Био си у праву.
- Требало је да ја погинем први. - Слушај ... - Нико неће погинути. Само стој мирно.
- Имаш ли мајку? - Имам.
- Чиме се бави? - Мајка ми је књиговођа.
А шта ти је отац?
- Он је тужилац. - Тужилац!
- А зашто те није ослободио војске? - Идеалиста је.
- Поштен. - Поштен ...
- Имаш ли брата? - Немам никога.
Јединац сам. Био.
Ти си, Рјумине, био, јеси и бићеш.
Идемо. Опрезно!
- Шта је ово? - Не личи на нешто посебно.
Негде су кренули.
Изгледа да је наша роба већ стигла.
Коначно! Где је то чудо руске технике?
- Утолио бих жеђ флашом рајнског. - Сада можете да се одморите.
Авион ће бити спреман за два сата. Највише за два ипо.
Претпостављам да Вас занима објекат који је изазвао толико пажње.
Када се приземљите у нашој топлој, чистој и мирној престоници,
будите спремни за сусрете са цивилним досадњаковићима.
Сигурно се радују јер мисле да ће Нову годину чекати у Кремљу.
Сандук је један, а стражара има доста.
- Шта ако није тај? - Тај је, тај.
Зар је ово шампионска лига?
Незналице! Хаотично кретање молекула.
- Они као да се уопште не плаше? - А од кога да се плаше? Од тебе?
Не знам. Ипак је рат.
Момци, по грубом прорачуну, постоје отприлике три стражара:
Један, до стражарнице.
Други... код авиона.
И трећи поред штаба.
Мотор може да пригуши пуцње.
Ако имамо среће.
Водниче, преузми на себе трећег, а ја ћу привући пажњу осталих ако крене наопако.
- То није у реду. - Зашто није? - Зато!
Чуј, зашто да се гурамо тамо као стадо оваца? Ако крене лоше, направићу гужву и готово.
Не буди глуп, урадићу то.
Добро, онда тако, ако буде морало.
Чим узмемо калашњиков, крећеш за нама. Јасно?
Јасно.
- Рјумине, јеси ли спреман? - Спреман сам.
За мном.
Изгледа да музике више неће бити.
Курт! Шта радиш тамо?
Курт, спаваш ли?
Хајде, напред! Одличан ударац!
- Страшан гол! - Имаш пиво од мене!
Победили смо!
Момци!
Шта он то ради?
Одвлачи им пажњу. Идемо.
Играте фудбал?
Да одиграмо једну игру заједно?
Не разумете, зар не? Ништа ви не разумете.
Играмо ли? Да се разонодимо мало? Важи?
Зашто ме гледаш тако? Убићеш ме сада, је ли тако?
Фудбал није никакав у Немачкој. Бајерн донекле...
Али није ни он неки клуб.
Па ви, момци, имате и топове! У реду.
Оружје вам је одлично.
Устај! Устај!
Седи ту! Окрени главу. Окрени!
Идемо, Рјумин.
Охо-хо, види ти њих, колико само оружја! Само, може ли право у главу, може ли?
Да не боли.
А допада ми се и Рамштајн. Веома добра група, Рамштајн.
Допада ми се. Хајде сада! Може?
Водниче!
Хеј, тамо код мотора!
Ухватите их!
Дај гас, Рјумин. Хајде, вози!
Рјумине, зашто си стао?
- Друже водниче... - Шта? Мајку му...
Слушај, заједно смо већ седам месеци у истој чети, и све Рјумин, Рјумин. А како се зовеш?
- Павел. - А ја сам Пећа. Да се упознамо.
- Друже водниче, идите, ја ћу да Вас покривам. - Рјумине, не причај глупости.
- Како си? - Водниче, ти си добар момак, али ће нас обојицу убити и калашњиков узети.
Због чега је онда Валејев погинуо? И Ферштен, и Каћа?
Коме је потребан овај Калашњиков, разумеш? Они нису умирали због тога, разумеш ли ме?
Нису умрли због тога!
- Рјумине ... - Иди!
Рјумине, не буди глуп! - Одлази!
Одлази!
Водниче, мајку му, иди!
Наравно да нису због тога.
Закаснили сте тачно 23 минута.
Упозорио сам вас да је сваки минут један километар.
Шта је било? Нисте успели да зауставите аутобус?
Са пужевима сте држали корак? А ти?
Како то држиш оружје?
Треба да је спремно за борбу.
Јесте ли заборавили да имате бојево гађање правом муницијом?
Корзун, погледај ову гомилу.
Јесу ли то војници? Ово је нека бандитска група која је дошла ко зна одакле.
- А буде ли требало сутра домовина да се брани? - Силантјев! - Ја.
Командуј!
Друго одељење, на парове разбројс'!
- Први. - Други.
Разбројавање завршено.
Док сам био дете, на часовима историје обично бих заспао.
Било ми је досадно и незанимљиво.
Када се говорило о Великом отаџбинском рату, наставник би користио бројеве, шеме,
и показивао карте са нацртаним стрелицама.
Тек данас схватам да су иза свега тога стајали истински људи, момци и девојке,
често и млађи од мене, који су се борили за домовину, гинули за њу,
за нас данашње, за наше животе.
Сваке године, 9. маја, мајка ме је водила на параду.
Волео сам да гледам како ордење блиста на сунцу. Мајка би ми купила балон и заставице.
Сви су се осмехивали. Мајка је поклањала цвеће.
Једино нисам могао да схватим зашто су за тај празник говорили:
Са сузама у очима.
Сада сам све схватио.
Домовина је једна.
Једна ... у свим временима.
Вољно! Слободни сте.
Srpski titl: tplc
Транслитерација и коректура: Золтан, јануара 2011. године