VIAȚA MAMIFERELOR
Acesta e unul din cele mai reci locuri de pe Pământ - Arctica.
Temperaturile scad la 50 de grade sub îngheț.
Fără aceste haine speciale, frigul m-ar ucide în câteva minute.
Totuși sunt animale care trăiesc aici tot timpul.
Unul din cele mai remarcabile vânează chiar acolo...
o vulpe polară.
Singurul motiv pentru care eu și ea nu înghețăm bocnă
este că suntem mamifere și avem abilitatea mamiferelor
să folosim hrana ca să ne încălzim trupurile. Avem sânge cald.
Motivul pentru care se simte aici ca acasă, mai mult decât mine
este că are o caracteristică a mamiferelor mai dezvoltată decăt mine, mai mult păr.
Corpul ei este izolat cu blană.
Sângele cald este unul din factorii cheie
care a permis mamiferelor să cucerească pământul
și să dezvolte cele mai complexe corpuri din regnul animal.
În aceste episoade, vom călători prin lume
ca să descoperim cât de variate și uimitoare sunt mamiferele.
Mergem în Africa, unde mamiferele sunt cele mai spectaculoase.
Câmpiile sunt înțesate cu specialiști în mâncatul ierbii.
Sunt aici și alte animale, cu alte gusturi.
Unele mamifere care vânează au devenit cele mai rapide creaturi de pe Pământ.
Cele pe care le vânează au trebuit să răspundă sau să moară.
Unele mamifere au devenit grozav de puternice și agresive.
Luptă pentru împerechere.
Luptă pentru hrană.
Unele trebuie să lupte pentru un loc unde să trăiască.
Oriunde mergeți, găsiți o uluitoare varietate de mamifere.
Unele sunt niște miniaturi, de câțiva centimetri lungime.
Altele sunt masive.
Cele mai mari de pe uscat sunt pitice față de cele din mare.
Pot să-i văd coada, aici dedesubtul bărcii.
Vine sus!
Acolo! Balena albastră!
Este cea mai mare creatură care există, sau a existat vreodată, pe planetă.
Mamiferele se simt ca acasă în apă și pe uscat.
Unele lenevesc la suprafață.
Altele preferă să facă asta pe plajă.
Vom merge sub pământ să le urmărim.
Și sus în vârful celor mai înalți copaci.
Mamiferele s-au ridicat în aer și au provocat păsările.
Se pot aduna într-un număr astronomic.
Au prosperat aproape peste tot.
Cum au făcut asta exact, depinde,
ca de multe ori în viață, de ceea ce mănâncă.
Manâncă orice este comestibil.
Unele au obiceiuri foarte speciale legat de hrana lor.
Altele iau ce e mai bun din ceea ce este în jur la acel moment.
Specialitatea casei în acest moment este... somonul.
Urmărim viața celor mai apropiate rude ale noastre.
(chicotește)
Ele ne vor conduce spre noi înșine -
poate cea mai de succes variație a unui proiect învingător al mamiferelor.
UN PROIECT CÂȘTIGĂTOR
Pentru a arunca o ocheadă asupra începuturilor dinastiei mamiferelor,
trebuie să călătorim în Australia.
(clic al unui receptor)
Caut unul din cele mai vechi mamifere.
Așa de vechi, încât împarte cel puțin una din caracteristici cu reptilele.
E o creatură evazivă, dar aici în Australia de Sud,
există exemplare cărora le-au fost fixate transmițătoare radio
și pot să le urmăresc cu această antenă.
Am prins un semnal puternic.
La prima vedere poți crede că e un fel de arici...
sau un porc spinos.
Este în mod bizar diferit de un arici, porc spinos
sau orice alt fel de mamifer.
E o echidna.
Poți să spui că e un mamifer pentru că are păr.
Numai mamiferele au păr.
O parte a părului său s-a lărgit și întărit
și s-a transformat în spini mari formând o armură.
Acest păr ține echidnei de cald,
garantându-i că nu pierde căldura prețioasă a corpului în aerul rece.
Combustibilul care la toate mamiferele generează căldura este hrana.
Într-o zi de iarnă rece ca aceasta, își petrece timpul
căutându-și viitoarea masă ca să fie sigură că și-a făcut plinul.
Cu toate că echidna are vedere bună și auz excelent
simțul mirosului o ghidează spre hrană.
Adulmecă insecte și larve,
apoi ajunge la ele prin deschiderea cuiburilor și tunelelor
cu imensele lor gheare puternice.
Botul ca un cioc e vârât în găuri,
apoi apare o limbă lungă lipicioasă,
care pătrunde în crăpături și linge orice merită să fie mâncat.
Echidnele se hrănesc în mod special cu furnici și termite,
și chiar se urcă în copaci ca să le găsească.
Această femelă are un apetit neobișnuit de sănătos
pentru că e pe cale să nască.
Și felul în care o face arată de ce echidna e un mamifer ciudat.
Echidna nu naște pui vii, depune ouă.
E ascuns în blana ei într-o depresiune puțin adâncă din partea inferioară.
Nu e mai mare decât o pietricică.
Înăuntru, o tânără echidna se dezvoltă.
După ce puiul iese, îl cară cu ea ținându-l dedesubt
cam 50 de zile, până ce i se dezvoltă spinii.
Atunci ea îl depune într-o vizuină, unde stă și crește aproape șapte luni.
Cum îl hrănește o perioadă așa de lungă?
Pentru a obține un răspuns, trebuie să găsim celălalt mamifer care depune ouă.
Trăiește tot în Australia.
La suprafață sub mine
este unul din cele mai extraordinare animale din lume.
Este așa de bizar încât specimenul de aici
când a fost văzut pentru prima oară în Europa,
oamenii au crezut că e un fals.
Dar nu e. E real, este viu, este un ornitorinc.
Acest cioc arată de parcă ar aparține unei rațe.
Nu este ca un cioc de pasăre, este elastic.
La fel ca echidna, ornitorincul se hrănește cu mici nevertebrate,
pe care le caută sub apă.
Odată ce și-a umplut gura cu mâncare,
o duce la suprafață și o macină într-un terci.
Nu are dinți. Niște plăci aspre ale ciocului fac treaba.
Cum își găsește hrana?
Sub apă, își ține ochii închiși așa că nu vede nimic.
Are un dispozitiv de detecție la distanță, ciocul.
În timp ce-l plimbă dintr-o parte în alta ca un detector de metale,
senzorii din el simt mici curenți, imperceptibili
emiși de orice ființă vie.
Erau doar câteva mamifere pe Pământ acum 100 de milioane de ani în urmă
când primul ornitorinc a apărut.
Dar acolo erau alt fel de animale care vânau în râuri...
...păsările.
În timp ce ornitorincul caută mâncare în albia râului,
atrage peștii, pe care cormoranii îi prind.
Păsările de apă sunt printre cele mai vechi familii de păsări,
așa că asta ar putea fi o scenă imediat după dispariția dinozaurilor,
când un nou fel de animal apărea pe Pământ -
unul cu sânge cald și blană.
Ornitorincul s-a săturat.
Se întoarce în vizuina lui de reproducere,
unde, la sfârșitul tunelului care poate să aibă 18 metri lungime,
în siguranța cuibului căptușit cu frunze, depune un ou.
Exact ce se întâmplă mai departe în cuib, nimeni nu știe.
Nimeni nu a reușit să reproducă ornitorincul în captivitate
până recent, și cu siguranță nimeni
nu a privit în interiorul unui cuib ocupat de un ornitorinc, până acum.
Am sfredelit, cu atenție, o gaură în cuibul
din apropiere și am introdus acest tub.
Este o sondă optică cu o mică lumină la capăt,
și o pot manipula în așa fel ca să cercetez cu ea.
Apoi dacă introduc asta în tub
voi fi capabil să văd ceva ce nimeni nu a mai văzut până acum.
Este ea în prim plan. Acolo e ochiul ei, urechea ei.
Se pare că ne-a văzut.
(chicotește)
Îl... ciugulește
Nu, nu merită mâncat.
Nu pare deranjată de tub.
A eclozat oul?
Cred că acel ceva care palpită are de-a face hrănitul.
O să mișc camera să văd ce se întâmplă acolo.
Da...e lapte.
Laptele e hrana perfectă.
Aprovizionează puiul cu tot ce are nevoie.
Numai mamiferele produc lapte.
La majoritatea mamiferelor, vine prin sfârcuri,
dar la acest mamifer primitiv, pur și simplu se scurge prin piele.
Pleacă. Iese afară.
Capătul cozii ei îmblănite.
Ce e asta printre frunze?
Ăsta este puiul ei!
Încerc să focalizez imaginea pe el.
Acum îl puteți vedea - o creatură mică ca o larvă, despuiată și oarbă.
La vârful ciocului lui puteți vedea un spin micuț.
E un dinte de ou, cu care taie coaja,
în același fel cum fac reptilele și păsările.
Are doar câteva zile.
Ornitorincul și echidna
sunt singurele mamifere în viață care depun ouă,
și sunt legate de reptilele care depun ouă și din care se trag.
Amândouă sunt adaptate așa de bine la felul lor de viață special
încât rezistă încă și sunt răspândite în toată Australia.
Ce realizare,
pentru că ele sunt pe Pamânt de 100 de milioane de ani
așa cum arată fosilele foarte clar.
Multe din aceste dovezi sunt doar fragmente mici,
dar aici în Riversleigh în nordul Australiei, avem o poveste diferită.
Cu 50 de milioane de ani în urmă,
Australia era un ținut mult mai umed decât astăzi,
și chiar aici a fost o mlaștină.
Oasele animalelor care au murit aici, în sau pe lângă mlaștină
au fost îngropate în noroiul cleios de pe fund
și s-au conservat în calcar.
Stânca e plină de oase.
Aici avem un os rectangular din platoșa de pe spatele unui crocodil.
Restul arată ca niște oase de păsări.
Calcarul în care sunt înfipte oasele este așa de dur
încât singurul fel de a le scoate
e să punem tot blocul într-o baie de acid câteva săptămâni.
Calcarul se dizolvă,
și ceea ce rămâne sunt uneori câteva oase extraordinar de bine conservate.
Acesta e craniul unui ornitorinc dispărut,
acum 15 milioane de ani.
Se numește Obdurodon, care înseamnă ''dinte solid",
pentru că, spre deosebire de ornitorincii de azi care nu au dinți,
acesta avea.
Aici avem găurile molarilor. Aici trei premolari micuți.
Cum arăta acest loc acum 15 milioane de ani,
când Obdurodon era viu?
Noaptea se auzeau strigăte de animale
în pădurile tropicale luxuriante.
Obdurodon, la fel ca ornitorincul, înota în eleștee.
În copacii din jur, erau mamifere de un alt tip -
marsupiale.
Erau multe feluri de oposumi, asemănători cu cei ce trăiesc azi.
Pe uscat, erau creaturi mai puțin familiare,
ca aceste mari marsupiale mâncătoare de frunze.
Nimic ca acestea nu mai există azi.
Erau multe animale mici de mărimea unui șoarece
care, judecând după dinții lor, mâncau insecte...
și altele cărora le plăcea carnea.
Prădător peste aceste animale, era un leu marsupial.
(mârâituri)
Era suficient de mare ca să mănânce un Obdurodon.
În timp ce milioanele de ani se scurgeau Australia a devenit tot mai uscată.
Pădurile tropicale s-au retras și au fost înlocuite de câmpii cu iarbă.
În timp ce peisajul se schimbă, s-au schimbat și marsupialele.
Au prosperat și s-au diversificat în multe specii diferite
care sunt numeroase și azi.
Ele se reproduc în mod diferit față de ornitorinc și echidna.
În loc să depună ouă,
produc pui fără coaje de protecție,
și acest cangur gri e pe cale să facă asta.
Afară iese, nu un ou cu coaje,
ci un viermișor micuț, subdezvoltat.
Cântărește mai puțin decât o bucată de zahăr.
Nu are picioarele din spate dar le are pe cele din față,
și e destul de puternic ca să se târască prin blana mamei.
A început o călătorie extraordinară.
Ca să supraviețuiască, trebuie să ajungă într-un buzunar aflat mai sus pe burta mamei.
Instinctiv, această micuță ființă urcă,
contra gravitației, urmând mirosul spre buzunar.
După aproximativ trei minute,
ajunge la buza buzunarului și se bagă în el în siguranță.
Acolo își prinde micuța gură de sfârcul mamei
și își ia prima masă de lapte.
În timp ce crește, ingredientele laptelui se schimbă
ca să asigure puiului exact nutrimentele de care are nevoie
în fiecare stadiu de dezvoltare.
Cam pe la nouă luni, începe să fie cam strâmtorat.
E timpul să iasă afară.
E aproape ca o a doua naștere.
La început e un pic instabil, dar Mama îl ajută.
Acum îl știm ca "joey".
Un pic cam mult pentru prima zi
așa că se întoarce înapoi în siguranța buzunarului mamei.
Va trece un an până va fi independent.
(chemări de păsări)
Alte marsupiale au luat în primire copacii - koala.
Au și ei buzunare.
Cuvântul latin este "marsupium" - și înseamnă "buzunar sau pungă" -
și dă numele întregului grup.
Când un koala "joey" apare,
stă agățat de blana mamei câteva zile înainte să meargă singur.
Koala se hrănesc exclusiv cu frunze de eucalipt.
Nu sunt o dietă ideală.
Frunzele sunt aspre, indigeste și pline de substanțe chimice neplăcute.
Stând strâns lipiți de Mamă învață cum să aleagă cei mai buni copaci
cu frunzele cele mai bune la gust.
Chiar și acestea conțin puține substanțe nutritive,
așa că trebuie să mănânce multe,
și își petrec mult din orele de veghe făcând asta.
Când nu se hrănesc, își conservă energia dormind.
Numai koala pot trăi cu această dietă specială de frunze de eucalipt.
Australia pare plină de diete dificile în locuri nepotrivite,
dar marsupialele se descurcă cu aproape orice.
Acest vast continent are variații de la climă temperată și uneori rece în sud,
până sus în nord, la cea tropicală.
În centru, se află deșerturi uscate și coapte de soare,
unde e foarte ușor să mori de sete.
Sunt lanțuri muntoase mari, care iarna au crestele acoperite de zăpadă.
Dar caracteristicele mamiferelor, sânge cald și blană izolatoare
permit marsupialelor să facă față aproape la orice.
Blana wombats este așa de groasă încât rămân activi
toată iarna, chiar în cele mai reci locuri din Australia.
Se hrănesc cu iarbă și alte plante,
și picioarele puternice din față cu ajutorul cărora își sapă vizuinele
sunt la fel de bune să curețe zăpada, ca să găsească hrană.
Buzunarul se deschide în spate,
astfel că puii nu stau cu fața la zăpadă în timp ce Mama sapă după hrană.
Numbats trăiesc în păduri, unde noaptea poate fi rece
și această familie se încălzește în dimineața însorită.
Blana trebuie să fie în condiție foarte bună dacă trebuie să funcționeze ca izolator,
așa că îngrijirea ei e vitală.
Aceste păduri uscate de eucalipt par lipsite de perspectivă ca sursă de hrană,
dar sunt pline de termite.
Numbats au echipamentul necesar să le adune.
Această limbă spectaculoasă
trebuie să fie bine unsă cu salivă lipicioasă,
și numbats petrec ceva timp să se asigure că așa și e.
Cu un astfel de echipament, un numbat poate aduna 20.000 de termite pe zi.
Strămoșii acestei creaturi
probabil au folosit și ei limba ca să adune insecte,
dar limba mamiferelor este un instrument care se adaptează
și oposumul de miere o folosește ca să adune polen și nectar.
Este unul din cele mai specializate mamifere în felul de a se alimenta.
Limba are o perie la vârf
cu care suge nectarul chiar din cele mai adânci cupe de flori.
Aceste câmpuri de bolovani sunt casa unui marsupial mai puțin mofturos,
care adună orice hrană se află prin preajmă.
În acest moment, e o delicatese neobișnuită -
aceste molii, care se adăpostesc de soarele de vară.
Oposumul pigmeu de munte poate e mic, dar are un apetit uriaș.
Moliile reprezintă o gustare, bogată în grăsimi energetice,
și va mânca cât de multe va găsi,
și va depune un mic strat de grăsime pentru vremuri mai grele.
Doar aripile indigeste sunt aruncate.
În alte perioade ale anului, trăiește cu semințe și boabe,
pe care le culege cu degetele lui agere.
Oposumul dungat are o preferință particulară pentru larve.
Trăiește în câteva zone de pădure tropicală
din nord-estul Australiei.
Are tot ce-i trebuie ca să le adune -
un simț al mirosului excelent, dinți puternici ca să mestece coaja
și o limbă lungă, lipicioasă.
Poate cel mai provocator mediu din toată Australia
este deșertul arid și fierbinte din inima continentului.
Aici se găsește puțină hrană sau apă și puține locuri unde să te ascunzi.
Marsupialele au colonizat și această regiune.
Toată lumea recunoaște aceste animale ca fiind canguri.
Cangurii aparțin unei familii foarte mari.
E vorba de canguri, wallaroos și wallabies,
unii mici, alții mari.
Aceștia sunt canguri roșii, cei mai mari din familie,
și aici ei se simt ca acasă.
Acesta poate fi unul din cele mai călduroase locuri de pe Pământ,
astfel cangurii roșii nu trebuie să fie îngrijorați de păstrarea căldurii.
Problema lor e supraîncălzirea.
Toate mamiferele transpiră ca să piardă căldură, dar apa aici e în cantități mici,
și cangurii roșii fac asta numai când se află în mișcare.
Într-adevăr, pe durata celei mai calde părți a zilei
se folosesc de orice umbră găsită.
Ștergerea cu salivă a brațelor din față îi ajută să piardă excesul de căldură.
Există o bogată rețea de vase de sânge la suprafața pielii,
și în timp ce saliva se evaporă, sângele se răcește.
Se hrănesc numai dimineața și seara când e răcoare.
Când o fac, e greu să nu vezi
felul extraordinar în care ei se descurcă.
Coada acționează ca al cincelea picior,
împingând în sus în timp ce sare înainte cu uriașele picioare din spate.
Arată greoi când se mișcă încet,
dar când un cangur simte un pericol,
avantajele acestei proporții neobișnuite devin evidente.
Țopăind cu viteză un cangur poate depăși un cal de curse.
Sunt singurele mamifere mari din lume
care au dezvoltat acest mod de a merge,
dar într-un fel foarte eficient.
Tendoanele picioarelor din spate acționează ca niște arcuri uriașe,
stocând energie când aterizează,
apoi eliberând-o pentru a propulsa din nou animalul înainte.
Reciclând energia în acest fel,
cangurii acoperă repede distanțe mari
pentru a scăpa prădătorilor sau ca să caute mâncare și apă.
Nu numai pe loc drept țopăitul funcționează bine.
Câteva marsupiale țopăie chiar și pe stânci.
Cheia succesului wallaby de stâncă stă în picioarele lor.
Tălpile au piele groasă ondulată,
căptușeală care le dă posibilitatea să se agațe de orice fel de suprafață,
și un wallaby poate sări pe acest teren dificil cu mare siguranță.
E puțin de băut aici,
și deși adulții obțin fluidele necesare din dieta lor,
puii în creștere se descurcă mai greu.
Acest pui vrea o înghițitură în plus de la mama sa.
Ele sunt capabile să aducă fluid din stomacul lor
ca să se asigure că puii nu suferă de sete.
E o adaptare specială la acest mediu arid.
Cangurii gri trăiesc pe câmpiile cu iarbă grasă și multă apă.
Sunt printre cele mai sociabile marsupiale din Australia.
Traiul în grup creează probleme când se adună împreună.
În ultimul sezon joey se apropie cu repeziciune de independență,
așa că mama va fi gata în curând de o nouă împerechere.
Masculii se folosesc de simțul mirosului
pentru a afla dacă femelele sunt disponibile sexual,
și le vor curta câteva zile.
Găsind una promițătoare,
masculul stă aproape de ea,
pentru a se asigura că numai el, nu și un alt mascul, se va împerechea cu ea.
Masculul dominant este
tatăl celei mai mari părți a următoarei generații,
și asta e ceva pentru care merită să lupți.
(fornăieli și hârșâieli)
Joeys se luptă și ei, dar doar se joacă de-a boxul,
o cale de a căpăta îndemânare, lucru important mai târziu.
Nu e întotdeauna o luptă dreaptă.
Din fericire, acest micuț o are pe Mamă ca să aibă grijă de vecinii teroriști.
Marsupialele au apărut în urmă cu aproximativ 100 milioane de ani,
spre sfârșitul erei dinozaurilor.
Atunci Australia făcea parte dintr-un super-continent.
Odată cu trecerea a milioane de ani,
continentul a început să se rupă.
Un fragment a alunecat spre sud. Acesta a fost Antarctica.
Cu cât s-a apropiat mai mult de Polul Sud, s-a făcut mai frig,
și s-a acoperit de zăpadă și gheață, iar locuitorii ei au murit.
A doua parte a fost Australia.
A alunecat spre nord și s-a încălzit iar marsupialele au prosperat.
A fost și o a treia parte. Și ea a alunecat spre nord.
Și ea a avut marsupiale, și ele sunt încă acolo.
Asta a fost America de Sud.
S-ar putea ca în această regiune a super-continentului
să fi apărut prima oară marsupialele.
Multe au murit, dar multe au supraviețuit.
Acesta este unul din cele mai secretoase.
Trăind în pădurile din Amazon acționează numai noaptea,
mișcându-se în întunericul ca smoala, simțindu-și drumul
cu labele din față și mustățile bogate.
Este yapok, sau oposumul de apă.
Aceste imagini, făcute cu o cameră în infraroșu,
sunt poate pentru prima oară filmate în mediul lui natural.
Vânează pești și crustacee.
Blana îi e așa de groasă încât pielea nu i se udă.
Are picioare palmate ca să se propulseze prin apă.
Este așa de întuneric încât nici cei mai ageri ochi nu văd mai nimic.
Yapok se bazează pe mirosul și auzul lor foarte ascuțite ca să găsească hrana.
Înoată cu brațele depărtate,
dibuindu-și prada cu degetele lor foarte sesibile.
Obișnuit își duc prada
în adăposturile de vegetație din apropiere și o devorează.
Nu se hrănește numai în ape puțin adânci.
Yapok are un teritoriu mare,
cu multe eleștee adânci în care să înoate.
Sub apă, înoată cu ochii închiși la fel ca ornitorincul,
și vânează numai prin pipăit.
Femela de yapok poate să-și închidă buzunarul,
și face asta cu o forță așa de mare
încât apa nu pătrunde ca să-i înece puii,
deși ei pot să se sufoce după câteva minute de pescuit.
După o noapte bună de vânătoare yapok se retrage la ivirea zorilor.
Yapok e singurul marsupial acvatic din lume.
Cele mai multe marsupiale din America de Sud
trăiesc sus în coronamentul pădurilor tropicale.
Cât de multe sunt aici sus nimeni nu bănuia
până când oamenii de știință au folosit macarale, ca aceasta.
Un astfel de aparat permite un acces ușor la coronament.
Ne putem forma acum o idee corectă despre cât de bogată e viața aici.
Ne-am putea gândi la Australia ca la țara marsupialelor,
dar în coronamentul pădurilor tropicale
pot fi mai multe specii de marsupiale, decât oricare alt tip de mamifer.
Cele mai multe sunt nocturne și deși sunt în număr mare,
ele, ca orice în pădure, pot fi greu de localizat.
Multe sunt similare cu acest oposum lânos -
locuitor al copacilor cu câteva specializări
și o dietă largă care include flori, fructe și insecte.
Aceste mamifere marsupiale, desigur,
se reproduc în același fel ca rudele lor australiene.
Dau naștere unor pui micuți
într-un stadiu timpuriu al dezvoltării lor.
Buzunarul rareori e așa de bine format ca cel al cangurilor sau koala,
dar puii lor supraviețuiesc foarte bine,
agățându-se neprotejați de partea de dedesubt a mamei.
Mamiferele marsupiale domină Australia
și prosperă în pădurile din America de Sud și Centrală.
Pe lângă ele, trăiesc un fel total diferit de mamifere,
un fel de care aparținem și noi.
E felul pe care-l găsești peste tot în lume.
Câmpiile din Africa sunt bogate în mamifere,
dar nici unul nu e marsupial.
Ele toate se reproduc într-un fel esențial diferit.
Aceste antilope gnu își hrănesc puii în corpul lor
prin intermediul unui organ remarcabil care crește pe peretele uterului, placenta -
o căptușală circulară, bogată în vase de sânge,
legată de pui printr-un tub, cordonul ombilical,
tub care le asigură dezvoltarea.
Vasele de sânge ale puiului trec prin cordonul placentei,
foarte aproape de cele ale mamei, absorbind nutrimentele din sângele ei
și transportându-le înapoi la puiul ne născut.
Dar toate astea sunt pe cale de a se schimba.
Ca să dea naștere unui pui așa de mare și bine dezvoltat
mama e supusă unui efort foarte mare.
E traumatizant și pentru pui.
Există un mare avantaj în a te naște în acest fel.
E plin de animale prin preajmă pentru care un vițel nou născut
ar fi o masă bună.
Dar acest pui de mamifer, crescut cu ajutorul placentei,
e capabil să stea pe picioare lui în câteva minute de la naștere.
În timp ce-și caută echilibrul mama lui e acolo să-l apere.
(răgete și mugete ale mamei)
Acum puiul poate fi hrănit în același fel ca toți puii de mamifere,
cu laptele mamei.
Puilor născuți prin placentă le trebuie luni sau ani
înainte să devină complet independenți,
dar lunile timpurii, de protecție în trupul mamei
le-a dat acestor pui un start în viață de neprețuit.
Indiferent dacă mamiferele depun ouă sau dau naștere puilor vii,
indiferent dacă puii se dezvoltă în uter sau într-un buzunar,
mamiferele au reușit să trăiască aproape pretutindeni.
(cârâituri de păsări)
Acest corp de mamifer cu sânge cald, cu blană, și care produce lapte,
în toată multitudinea de variații,
este într-adevăr un proiect câștigător.
Traducerea Pogăru'