Pământul e unic.
O sferă imensă de piatră cu circumferința de 40.000 de kilometri.
E un refugiu.
O treime uscat, două treimi apă,
și având o atmosferă bogată în oxigen,
este singura casa cunoscută de noi, în Univers,
pentru ființele vii.
Însă acestă oază albastru-vernil
nu a fost întotdeauna atât de ospitalieră.
Planeta poartă cicatricile unui trecut traumatizant,
un trecut al mediilor extreme
și al catastrofelor duse la extrem.
De-a lungul timpului de aproape 5 miliarde de ani,
a fost o lume în schimbare,
o lume de foc,
o lume de gheață,
una a oceanelor furioase
și a atmosferei otrăvite.
Formele de viața care-i populează suprafața acum,
sunt norocoșii supraviețuitori
ai episoadelor succesive de extincție în masă.
Timp de 200 de ani,
savanți determinați au explorat planeta
și i-au dezgropat secretele.
Remarcabilele lor descoperiri i-au condus către
o poveste incredibilă,
povestea despre "Cum s-a format Pământul".
CUM S-A FORMAT PĂMÂNTUL
Timp de mii de ani, oamenii n-au știut
vârsta și adevărata origine a lumii.
Însă acum 200 de ani, totul s-a schimbat.
Edinburgh, țărmul Scoției.
În acest loc, într-o zi din anul 1788,
descoperirea unui afloriment stâncos
a rescris complet istoria Pământului.
Geologul Geoffrey Boulton
merge către îndepărtatul Siccar Point,
unde a fost făcută descoperirea
de către un fermier scoțian, pe nume James Hutton.
Hutton a devenit părintele geologiei moderne.
Hutton a fost un om entuziast,
dornic de aflarea adevărului, o minte cugetătoare.
Când a preluat ferma tatălui său,
a observat sub solul agricol, anumite roci
și s-a întrebat ce erau ele.
Hutton a petrecut ani întregi obsedat de încercarea de a înțelege
formarea rocilor Pământului.
Cercetările făcute pe teren l-au dus prin toată Scoția,
și l-au făcut să-nțeleagă că procesele derulate foarte lent
au creat rocile pe care le-a văzut, în straturile sedimentare.
A mers kilometri întregi pe calul său,
acolo unde a crezut că ar putea să găsească
lucruri relevante geologic,
în ciuda faptului că suferea teribil din cauza rănilor de la atâta călărit.
Hutton a tras concluzia că rocile ar avea
nevoie de sute de mii de ani ca să se formeze.
Teoriile lui erau doar speculații,
iar ideile sale radicale erau anulate
de teoria acelor vremi despre Istoria Pământului,
oferită de Biserică.
Timp de generații întregi, Biserica Creștină
a fost singura autoritate în problema creației,
bazându-se pe Cartea Genezei.
Folosind genealogia biblică,
capii bisericii proclamau sus și tare
că știu foarte exactă vârsta Pământului însuși.
Arhiepiscopul Ussher, în secolul 17
a calculat că Pământul avea vârsta de 6.000 de ani,
și de asemenea a mai calculat că a fost creat
pe 14 octombrie, pe la amiază.
Hutton era convins
că Pământul trebuie să fie mult mai vechi de-atât.
Iar când preumblările lui l-au dus la Siccar Point în 1788,
a descoperit în sfârșit dovada pe care o căuta,
într-o formațiune geologică neobișnuită aflată acolo.
Aceste roci nu sunt doar niște roci vechi.
Sunt roci foarte speciale, iar motivul care le face speciale
e chiar povestea pe care Hutton a putut s-o spună, plecând de la ele.
Chiar aici, doua formațiuni de roci, stratificate
sunt poziționate la 90 de grade una de alta.
El și-a dat seama că aceste roci
cândva au stat la orizontală pe fundul mării.
Apoi au fost îngropate la mare adâncime
pentru că presiunea uriașă le-a cristalizat.
Apoi au fost ridicate la suprafață de forțe geologice uriașe,
au fost erodate și sparte.
În fine, aceste roci au ajuns depozitate deasupra.
El a realizat că asta n-ar dura sute de ani
și nici zeci de mii de ani, ci mai multe milioane de ani.
Descoperirea lui Hutton a fost un punct de cotitură.
Din acea zi, rocile și nu Biblia
au devenit ghidul de încredere despre trecutul îndepărtat.
În următoarele două secole,
studiul rocilor de pe glob
va aduce o revelație uimitoare,
și anume că această planetă albastră
a parcurs cea mai uluitoare călătorie...
O călătorie care a început într-o lume de foc.
Se crede că Pământul
a fost format din coliziunea a nenumărați meteoriți
care au format sistemul solar timpuriu.
Pe atunci, suprafața Pământului era un ocean de rocă topită,
adânc de mai mulți kilometri.
Temperaturile depășeau 4.400 grade Celsius,
similare cu cele de la suprafața Soarelui.
Meteoriți uriași cădeau ca într-un bombardament continuu.
Primul om care a propus această origine infernală pentru planetă
a fost savantul "victorian", lordul Kelvin.
Un expert britanic în termodinamică,
Kelvin credea că Pământul s-a răcit încet, încet.
Focurile din interiorul planetei,
vizibile în erupțiile vulcanice,
sugerau că planeta a fost odată, complet topită.
Kelvin a folosit termodinamica
ca să calculeze o nouă vârstă a Pământului.
El a motivat că planeta topită
ar fi avut nevoie de aproape 20 milioane de ani
ca să se răcească până la temperaturile sale actuale.
Kelvin a avut dreptate ca Pământul a fost topit,
dar s-a înșelat cu privire la vârsta sa.
Rezultatele sale au subestimat-o colosal.
Ca toți savanții secolului 19,
Kelvin a fost conștient de existența unei surse-cheie de căldură
în interiorul Pământului primordial
care a împiedicat răcirea planetei, așa cum a prezis:
radioactivitatea.
La începutul Pământului, particulele radioactive
de uraniu, toriu, și potasiu
au fost foarte abundente.
Energia termică produsă de descompunerea acestor particule
va ține Pământul foarte fierbinte,
un timp extrem de îndelungat.
Deși aceste particule
au discreditat calculele lui Kelvin,
s-au dovedit în cele din urmă că sunt cheia
descifrării vârstei reale a Pământului.
În secolul 20,
rarele particule de uraniu radioactiv care au supraviețuit
au fost adunate la un loc
pentru a crea primele arme atomice.
Savanții descoperiseră mai devreme o altă aplicație,
folosind particulele radioactive ca să determine cu acuratețe vârsta planetei.
În 1911, un talentat elev geolog de 21 de ani, Arthur Holmes,
a folosit radiațiile revoluționând
modul nostru de înțelegere a istoriei Pământului.
După Holmes,
geologii vor vorbi în miliarde, nu în milioane
de ani.
Datarea radiometrică a fost simplă, în principiu.
S-a bazat pe descoperirea
că urmele de uraniu radioactiv
au fost găsite în toate rocile de pe Pământ,
și că se descompun într-un alt element: plumbul.
Ca nisipul care se scurge într-o clepsidră
peste sute de milioane de ani
și la o rată constantă,
un eșantion de uraniu radioactiv se va descompune în plumb.
Prin măsurarea proporției de uraniu/plumb
în cristalele prinse în rocile vechi,
Holmes a putut calcula cu exactitate vârsta lor.
Colectarea datelor din probe din toată lumea
a fost o muncă de o viață.
La fel cum Holmes înainta în vârstă, așa și Pământul a îmbătrânit.
Vârsta calculată de el a fost extinsă prima dată la 1 miliard,
apoi la 3 miliarde de ani,
și în cele din urmă la 4,5 miliarde de ani.
Astăzi, 4,5 miliarde de ani
este vârsta acceptată a Pământului.
Timpul pe această scară incredibilă
este numit de cunoscătorii în domeniu
"timp străvechi".
E greu de imaginat cât de vast este "timpul străvechi".
Gândiți-vă așa:
acesta este un bob de nisip;
dacă el reprezintă un an, atunci lungimea degetului meu
ar fi echivalentă cu întreaga mea viață.
Din vârful degetului meu până la cot
ar fi trecutul până la întemeierea Americii.
De aici până la insula stâncoasă pe care o vedeți la orizont
ar fi timpul înapoi până în epoca dinozaurilor.
Și dacă am înconjura până la ecuator,
atunci ar fi echivalent cu mersul înapoi în timp
până la începutul Pământului: 4,5 miliarde de ani.
Cercetarea vârstei Pământului s-a încheiat,
iar rezultatele au deschis fereastra spre trecut.
Pentru prima dată, oamenii de știință
au putut să pună rocile în ordine,
să privească adânc în trecutul Pământului și să-i spună povestea.
Ei vor descoperi dovezile unei călătorii epopeice
cu răsturnări de situație.
Dar pasul cel mai important pare să fi fost făcut
în termenii câtorva sute de milioane de ani de la nașterea sa,
atunci când planeta a devenit o lume de apă.
Cu 4,5 miliarde de ani în urmă, Pământul a fost format
din ciocnire a milioane de meteoriți
la începuturile sistemului solar.
Temperaturile au fost atât de mari
încât suprafața planetei era un ocean topit.
Dar încă din acele timpuri, Pământul a început să se răcească.
Radioactivitatea care a furnizat o mare parte din căldură
s-a normalizat încet, deschizând calea
pentru prima schimbare radicală a planetei:
transformarea ei într-o lume a apelor.
Colinele Barberton, din Africa de Sud.
Această regiune îndepărtată este casa
unora dintre cele mai vechi roci de pe Pământ.
Geologul sud-african, Gary Stevens
este în căutarea unor incredibil de rari supraviețuitori
ai primului miliard de ani, din istoria Pământului,
a căror formă unică, spune o poveste.
Această zonă geologică din Africa de Sud,
la est de Mpumalanga, este crucială
pentru descifrarea proceselor terestre timpurii.
Eroziunea graduală de-a lungul pârâului
poate expune ocazional acele roci primordiale.
Aici am găsit o stâncă interesantă.
Forma rotunjită a acestei roci
este foarte diferită de forma rotunjită
a celorlalte roci din acest râu.
Aceasta e o bucată dintr-un strat de lavă,
veche de 3,5 miliarde de ani.
Forma rotundă a pietrei
rezultă din lava
care a erupt în apa unui ocean,
acum 3,5 miliarde de ani.
"Pernele de lavă" se formează și azi
în largul coastelor din Hawaii,
unde supapele vulcanilor izbucnesc în Oceanul Pacific.
Acesta formă unică de "pernă" ia naștere doar
atunci când lava se solidifică în apă adâncă.
Toate rocile găsite, vechi de 3,5 miliarde de ani,
au fost perne de lavă.
Timp de 1 miliard de ani, existența planetei,
a fost dominată de apă.
Dar geologii cred că apa era prezentă
de mult mai mult timp.
Acum 4,4 miliarde de ani,
Pământul avea vârsta de aproximativ 100 milioane de ani.
Meteoriții încă se prăbușeau pe planetă,
dar răcirea treptată a miezului a permis multor zone de pe suprafață
să se solidifice într-o crustă de rocă vulcanică neagră.
Și chiar și atunci, în această etapă timpurie,
apa se forma la suprafață.
Nicio rocă n-a supraviețuit din acea perioadă timpurie,
dar ne-au rămas mici cristale de zirconiu.
Uraniul transporta cu el zirconiul, unul dintre cristalele
care ne ajută la stabilirea vârstei Pământului.
Aceste cristale pot reține, de asemenea,
amprentele chimice ale moleculelor de apă,
iar aceste amprente
sunt peste tot în cele mai vechi depozite de zirconiu.
Dar originea marii cantități de apă de pe planetă
rămâne un mister.
Pe măsură ce planeta se răcea, suprafața rocilor
a început să elibereze tone de dioxid de carbon.
Unii vapori de apă
ar fi fost astfel ridicați în timpul acestui proces,
dar unii cred că doar aceștia nu ar fi fost de ajuns
pentru a acoperi suprafața.
Rocile, materialele care au creat
forma Pământului în sine,
erau prea uscate și aproape de Soarele cu adevărat fierbinte.
Ne confruntăm cu o problemă încercând să înțeleagem
de unde provine apa, în lumea noastră plină de apă.
Expertul în cinetică Dan Durda sprijină teoria
că cea mai mare sursă de apă a Pământului
a fost extraterestră.
În prezent, teoria spune că oceanele Pământului
au sosit din cer.
Ele ne-au fost aduse
de asteroizi și de comete bogate în apă
presărate pe Pământ, din coada care i-a însoțit
în procesul acreționar.
Am aici o bucată dintr-un meteorit real.
Aceasta este materialul
din care s-a format Pământul.
Acest meteorit primitiv, mic,
conține aproximativ 5% apă.
Este acea apă din obiecte, cum ar fi acesta,
cea care a fost adusă pe Pământ pentru a forma oceanele.
Oamenii de știință sunt împărțiți în această privință,
dar de oriunde a venit apa,
atunci când a ajuns,
a schimbat planeta, dramatic.
Pe măsură ce se evaporau de la suprafața Pământului
cantități uriașe de vapori de apă s-au combinat cu dioxidul de carbon
în atmosfera de început, formând o pătură de nori groși.
Această apă condensată a declanșat
cea mai mare ploaie torențială pe care Pământul a văzut-o vreodată.
Când tunetele au zguduit cerul,
ploaia a început să cadă pe suprafața stâncoasă de jos,
și-a ținut-o tot așa...
Va ploua milioane... și milioane...
...și milioane de ani.
Rezultatul va fi... o lume a apelor.
Acum 4 miliarde de ani,
Pământul împlinea jumătate de miliard de ani.
Peste 90% din suprafața lui a devenit un ocean vast.
Mici insule vulcanice au răsărit din valuri.
Monstruoasele mări erau bogate în fier,
care le dădea o culoare verde măslinie.
Dioxidul de carbon a umplut cerul atât de mult
încât părea roșu.
Atmosfera densă a produs o presiune atât de mare
încât putea zdrobi corpul unui om.
Și era cald.
Temperaturile depășeau 93 de grade Celsius.
Această lume a apelor, toxică și ostilă, va dura
jumătate de miliard de ani.
Urmau însă să se producă transformări dramatice.
Activitatea vulcanică renăscută
a declanșat formarea continentelor
prin crearea unui tip de rocă complet nou.
Pământul era pe cale să devină o planetă de granit.
Acum 3,4 miliarde de ani,
Pământul avea puțin peste un miliard de ani.
Oceanele imense și verzi îl dominau.
Niciuna din măruntele insule vuclanice
care punctau suprafața,
nu supraviețuia mării dușmănoase, mult timp.
Dar totul era pe cale să se schimbe.
O creștere a activității vulcanice submarine
urma să producă un tip de rocă mai dur
care va da naștere continentelor.
În zone îndepărtate de pe glob,
miezul primordial al acestor prime continente
a ieșit la iveală.
Africa de Sud.
Geologul Gary Stevens se cațără
pe unele dintre cele mai vechi roci continentale ale Pământului.
Aceste roci sunt speciale.
Ne aflăm aici pe un granit străvechi.
Acest granit a format nucleul
unuia dintre cele mai vechi continente ale lumii.
Și-l putem vedea aici
în zona Barberton, din Africa de Sud.
Aceste aflorimente de roci erodate,
sunt vârfurile vizibile
a ceea ce este cunoscut drept craterul-Kaapvaal,
o masă titanică de granit vechi
de sub baza Africii de Sud;
o rămășiță a Pământului timpuriu.
Acum 3,5 miliarde de ani,
granitul a apărut peste tot.
O intesificare a erupțiilor vulcanice a fracturat
crusta Pământului pe sub oceanele vaste,
permițând apei să intre în fisuri
până la lava topită.
Amestecul de apă supraîncălzită și de lavă bazaltică
a produs o rocă nouă, granitul.
A crescut din adâncuri
pentru a forma cu adevărat prima crustă continentală.
De asta granitul este special și important.
E ușor.
Această piatră, rocă de granit, are o densitate mult mai mică
decât această piatră, o rocă bazaltică.
Diferența de densitate dintre aceste două pietre
este mai mare decât diferența de densitate
dintre apă și aer.
Această piatră e specifică pentru crusta de material oceanic.
Aceasta este tipică continentelor.
Continentele sunt ușoare și dinamice,
crusta oceanică e mai densă și mai grea.
Literalmente plutește pe manta.
Crusta de granit nu a fost numai ușoară,
a fost și dură.
Suficient de dură pentru a rezista puterii erozive a oceanelor.
Pentru următoarele câteva miliarde de ani,
încet, dar sigur,
proto-continentele de granit au crescut mai mari.
În diferite părți ale globului, a apărut crusta de granit
care va forma într-o zi nucleul
uriașelor suprafețe de uscat.
Poziția dominantă a oceanelor era pe sfârșite.
Apăreau continentele...
Extinderea lentă a proto-continentelor din granit
a schimba mai mult decât aspectul planetei.
Apele puțin adânci de țărm
vor aduce viața la suprafața însorită
și vor ajuta la declanșarea producerii oxigenului.
Aproape simultan cu apariția primelor oceane,
se crede că primitivele forme de viață unicelulare
au apărut foarte adânc sub valuri,
trăind de pe urma căldurii produse de fisurile vulcanice submarine.
Dar acum evoluau și se răspândeau peste tot.
Pe coastele continentale, apărea un organism
care a transformat planeta:
stromatolitele.
Stromatolitele vor trăi cu lumina Soarelui,
și vor umple atmosfera cu oxigen.
Acest organism primitiv încă poate fi văzut și astăzi.
Vestul Australiei.
Martin van Kranendonk este la peste 160 km
de cel mai apropiat oraș
și traversează ținutul spre o plajă îndepărtată.
Mergem pe acest drum
către unicul loc din lume,
unde există stromatolite vii
aproape de mal, aici în Golful Rechinilor.
Pe țărmul nisipos și îngust din Golful Rechinilor,
o mulțime de stromatolite umplu apele puțin adânci.
Fiecare dintre aceste roci neobișnuite
au între 30 centimetri diametru și 60 centimetri înălțime.
Abia în anul 1950
a fost realizată importanța Golfului Rechinilor.
Urmând drumul spre acest loc îndepărtat,
geologul australian Phillip Playford
a fost primul care a descoperit modul în care au apărut stromatolitele.
Playford a identificat o algă-bacteriană rară
găsită într-un strat lipicios de pe suprafața lor,
drept cea care a creat movilele rotunde.
Stromatolitele sunt făcute
din straturi foarte subțiri de microorganisme
depuse încet, strat cu strat,
an de an.
Folosind energia luminii pentru a-și obține hrana,
ca produs de excreție, au precipitat roca.
Și alți geologi au recunoscut importanța
constatărilor lui Playford.
Modelele pe care le-au văzut în rocile vechi de miliarde de ani
erau de fapt stromatolite fosilizate.
Descoperirile lui Playford
au provocat o revoluție în paleontologie.
Odată ce oamenii au aflat că acest tip de structuri
au fost realizate de organisme vii,
s-au întors la cronologia geologică
și au găsit aceleași structuri,
deducând că viața a ocupat planeta Pământ
acum 3,5 miliarde de ani.
Acestea sunt într-adevăr strămoșii tuturor de pe Pământ.
Ne uităm de fapt la stră-stră-stră-stră-stră-
stră-stră-stră-stră- bunicile și bunicii noștri.
Studiul rocilor ne arată că în urmă cu 2,5 miliarde de ani,
stromatolitele înfloreau la nivel global.
Toate plajele de pe Pământ vor semăna cu Golful Rechinilor.
Și pe măsură ce stromatolitele umpleau apele de coastă,
începeau să umple și atmosfera cu oxigen.
Planeta Pământ din Sistemul Solar
este singura planetă care are atmosferă
cu o concentrație mare de oxigen.
Geologii cred că acest oxigen
provine exclusiv din reacțiile stromatolitelor.
Algele convertesc lumina soarelui în oxigen,
un proces cunoscut sub numele de fotosinteză.
Timp de 2 miliarde de ani,
nenumărate generații de stromatolite
au produs peste 20 de milioane de miliarde de tone de oxigen.
La început, gazele s-au dizolvat în oceane
unde au oxidat miliardele de tone de fier.
Dar în cele din urmă, au umplut și atmosfera
transformând planeta.
Înfățișarea planetei a fost modificată dramatic.
Oceanele lipsite acum de fier, s-au schimbat din verde în albastru.
Când oxigenul s-a mutat în atmosferă,
a diluat și restul de dioxid de carbon
și a limpezit aerul.
După aproape 2 miliarde de ani de oxigenare,
s-a născut Planeta Albastră...
Pământul avea acum propriile oceane albastre
și cerul său de azur.
Relicve ale acestei mari perioade de transformare supraviețuiesc și astăzi
în straturi imense de sedimente bogate în fier,
depozitate inițial
pe fundul oceanelor străvechi.
Împrăștiate pe tot globul,
formațiunile "benzi-de-fier", cum sunt cunoscute,
sunt vitale pentru economia de astăzi.
Ele sunt sursa majoră a tuturor minelor de fier de astăzi.
Urmărindu-i oxigenarea, Pământul e mai ușor de recunoscut.
Dar înainte ca să devină planeta pe care o știm,
un nou ciclu de cataclisme se va produce.
În următoarele miliarde de ani,
mișcările profunde, vor sfâșia scoarța,
iar viața, care tocmai începuse să marcheze planeta,
se va confrunta cu cea mai dificilă încercare de până acum.
Cu 1,5 miliarde de ani în urmă,
planeta Pământ avea vârsta de aproape 3 miliarde de ani.
Pentru prima dată în istoria sa,
începea să semene cu planeta pe care o știm.
Oxigenul apărut de curând a făcut oceanele albastre,
iar continentele au crescut
acoperind aproape un sfert din suprafață.
Dar expansiunea lor nu se terminase.
Pe fundul oceanelor, forțele de adâncime lucrau,
re-aranjându-le poziția.
Imperceptibil, continentele erau în mișcare.
Mark McMenamin este un expert în tectonica plăcilor
care studiază mișcarea continentelor.
Până în 1960, aceasta a fost o știință radicală.
La începutul secolului 20,
consensul punctelor de vedere era că continentele au fost fixe.
Toată geologia era o chestie locală,
iar continentele, "stăteau" într-un singur loc.
Apăreau însă probleme legat de acest punct de vedere.
Unul dintre cele mai mari mistere
a fost poziția geografică a unor fosile.
Trilobiți, precum cel din stânga mea de aici
aparțin genului Paradoxides.
Paradoxides într-adevăr a fost un paradox.
A fost o creatură de apă dulce, cu o răspândire curioasă.
Acest trilobit se găsește în partea de est a Americii de Nord...
Și, de asemenea, în Marea Britanie,
pe cealaltă parte a Oceanului Atlantic.
Paradoxidele de apă dulce
nu puteau înota tot vastul ocean sărat.
Iar ele n-au fost singurele fosile
arătând o bizară răspândire inter-continentală.
Geologii căutau asiduu o explicație.
În anul 1912, o nouă teorie radicală provenind din Groenlanda
a pus bazele "Tectonicii Plăcilor"
și a zguduit știința geologiei, din temelii.
Noua teorie a fost avansată
de către un savant meteorolog german, Alfred Wegener,
un om care a petrecut mare parte din cariera sa
făcând cercetări atmosferice în pustiurile înghețate din Groenlanda.
Wegener a fost întotdeauna fascinat
de paradoxul geologic al fosilelor,
iar el a afirmat cu îndrăzneală că răspunsul
era în fața ochilor.
De când au apărut hărțile lumii,
elevii, dar și alții, au văzut potrivirea
dintre coasta de est a Americii de Sud
și coasta de vest a Africii.
Aceasta a fost respinsă mereu în cercurile științifice de renume
ca fiind doar o coincidență fără nici un sens.
Și atât de mulți copii dezamăgiți
au fost contraziși și li s-a spus că ideea lor era greșită.
Wegener propunea ideea conform căreia continentele
într-adevăr, au fost unite cândva
și ulterior s-au îndepărtat.
Observațiile sale din Groenlanda l-au convins că această
derivă continentală, a fost posibilă.
Cred că inspirația lui a fost meteorologică.
Poate că el a văzut ruperea sloiurilor de gheață
și a făcut ceea ce am numi o extrapolare
la partea de rocă dură, a planetei.
Dar puțini geologi ar putea accepta
o teorie radicală de la un simplu meteorolog.
A fost o respingere totală a ceea ce spunea Wegener.
Era prea de tot să spui, că iei un continent gigantic
și-l împingi pe fundul oceanului
ca să-l plimbi jumătate din întreaga lume.
De-a lungul vieții sale,
Wegener a luptat pentru a obține dovezile teoriei sale.
Încercările lui curajoase i-au adus moartea.
În 1930, în ultima expediție în Groenlanda a sfârșit tragic
atunci când s-a rătăcit într-o furtună de zăpadă.
În situația când te afli pe un ghețar,
este dificil să-ți găsești drumul.
S-a rătăcit atât de tabără
cât și de ceilalți membri ai expediției,
practic s-a pierdut și a murit de hipotermie.
Wegener a murit,
dar teoria lui despre deriva continentelor, a trăit.
Revelația a venit după ce marina americană
a editat o hartă globală a fundului oceanelor,
inițial comandată pentru submarine,
în al doilea război mondial.
Această hartă detaliată a dezvăluit unul din cele mai importante secrete ale Pământului:
o rețea fracturată de munți submarini,
fisuri vulcanice și șanțuri
care împart oceanele în plăci enorme de scoarță.
Aceste plăci vor fi "cărămizile de construcție"
a noii științe a plăcilor tectonice.
Rifturile și șanțurile ar putea oferi o explicație
despre cum se mișcă continentele,
dovedind că fundurile oceanelor sunt mereu reîmprospătate.
Tectonica plăcilor este guvernată
de distrugerea vechiului și crearea noului.
La mare adâncime sub scoarță,
mantaua de rocă mobilă este într-o mișcare circulară continuă,
urmând curenții fierbinți de convecție
generați adânc în interiorul planetei.
Acolo unde acești curenți ies, se formează fisuri,
și plăcile sunt împinse în afară,
un nou fund de ocean fiind creat în gol.
Acolo unde mantaua se scufundă înapoi, în Pământ,
trage după ea vechea placă oceanică
spre interior.
După cum se mișcă placa oceanică, se mișcă și continentele.
Această placă oceanică trage continentul împreună cu ea.
Procesul seamănă cu o scară rulantă sau cu o bandă transportoare.
Procesul de creație oceanică
este astăzi vizibil pe o insulă stâncoasă
din mijlocul Atlanticului.
Islanda.
Islanda se află pe riftul nord-atlantic,
un lanț muntos vulcanic submarin lung de 18.000 km,
care marchează una dintre cele mai adânci falii a scoarței Pământului.
Islanda chiar este un vârf al acestui lanț muntos.
E ca un vulcan imens în vârful căruia stă ea.
Seismologul Páll Einarsson
studiază activitatea vulcanică de pe această insulă îndepărtată,
activitate ce ajută extinderea Oceanului Atlantic.
Câteodată, un tip neobișnuit de erupție vulcanică din Islanda
confirmă procesul plăcilor tectonice:
o erupție de fisură.
O erupție de fisură este un zid de foc.
Poate avea 40 km lungime
și aruncă lavă la sute de metri în aer.
Oamenii se tem de erupții.
Ei respectă vulcanii.
Fisurile ne arată tipul
și forma plăcii de adâncime, care modelează Atlanticul.
Pe toată insula,
pornind de la nord-est la sud-vest,
sunt rămășițe ale acestor erupții de fisuri,
brăzdând peisajul stâncos cu canioane puțin adânci.
Aceste canioane lărgesc foarte încet, Islanda.
La baza lor, o nouă crustă este creată,
depărtând Europa de America.
Deci, aici suntem situați chiar în fisura
dinntre două plăci continentale,
cele două plăci ale scoarței terestre.
Aici, pe stânga mea, avem placa tectonica nord-americană,
iar pe cealaltă parte, avem Europa.
Fisura de aici este într-un jgheab de lavă
vechi doar de aproximativ 8.000 de ani.
În 8.000 de ani,
cam atât de mult s-au mișcat cele două plăci tectonice.
Viteza medie a derivei continentale
este de aproximativ 2,5 cm pe an,
viteza cu care de obicei cresc unghiile.
2,5 centimetri (1 inch pe an)
înseamnă că, în timpul unei vieți de om,
America și Europa, se vor îndepărta cu doar 1,8 metri una de alta.
Dar, peste milioane de ani, această viteză de mișcare
va fi suficientă pentru a împinge continentele
la mii de kilometri.
Folosind plăcile tectonice ca pe un ghid,
geologi, precum Mark McMenamin
au refăcut povestea epopeică
a mișcării continentale de la început.
Din probe prelevate de pe actualele margini continentale,
au comparat fosilele și microfosilele
și au împerecheat tipurile distincte de roci străvechi
ca să reconstituie poziția în care au fost continentele.
E o sarcină dificilă.
E un fel de hopa-mitică.
Ai toate piesele acestea și
trebuie să folosești orice potențial indiciu,
orice amprentă,
pentru "a lipi" marginea unui continent de cealaltă.
Acum sunt siguri că
pot urmări mișcarea continentelor
înapoi în timp, cu un miliard de ani,
în vremea ciocnirii continentelor.
Deoarece oceanele dintre ele au fost înghițite,
mari porțiuni de uscat au fost atrase împreună
formând ceea ce avea să devină un supercontinent: Rodinia.
Se presupune că Canada și Statele Unite ale Americii
au format nucleul super-continentului,
cu alte continente, "adunate" în jurul lor.
Rodinia a fost diferită față de orice continent care există astăzi.
Era un loc pustiu, lipsit de viață.
A fost mai mult un deșert.
A fost similar unor părți din Sahara,
Death Valley...
N-au fost nici plante, nici păduri, nici pășuni
Rodinia a fost un continent sterp.
Rodinia poate a fost lipsit de viață,
dar va avea un efect profund
asupra vieții în oceane.
În apele oxigenate,
au înflorit forme de viață primitive
alături de stromatolite.
Dar uriașul supercontinent a fost pe cale de a le provoca
un șoc imens.
Rodinia a declanșat ceea ce acum este cunoscut sub numele de
"Pământul-bulgăre-de-zăpadă",
cel mai mare îngheț pe care lumea l-a cunoscut vreodată.
În urmă cu 700 milioane de ani, poziția Rodiniei
a blocat curenții care aduceau apa caldă
de la Ecuator la Poli.
Fără această căldură, regiunile polare au înghețat.
Gheața rezultată a reflectat mai mult razele de soare
departe de Pământ,
și într-un catastrofal efect glaciar,
temperaturile au coborât și mai mult,
și gheața a avansat până a acoperit Pământul.
Temperaturile la suprafață au scăzut sub -40 de grade.
Oceanele au fost acoperite de o banchiză de gheață
cu grosimea de un 1,6 kilometri.
Singurele viețuitoare de pe Pământ, bacteriile și algele marine,
au fost prinse dedesubt, în întuneric.
Rezultatul a fost un dezastru!
Toate organismele, în afară de o mică parte,
au fost duse spre dispariție.
Întreaga planetă murea
Cu 650 milioane de ani în urmă, schimbările climatice declanșate
de formarea supercontinentului Rodinia
au lăsat suprafața Pământului
acoperită cu o banchiză de gheață, de un 1,6 kilometri grosime.
Temperaturile oscilau sub -40 de grade Celsius.
Organismele marine, singurele viețuitoare de pe planetă,
au fost aproape eradicate.
Viitorul vieții pe Pământ era la răscruce...
Dar sub gheață,
supercontinentul era în mare agitație.
Vastele erupții vulcanice au sfâșiat Rodinia în bucăți.
Se crede că acumularea de căldură,
de la baza supercontinentului,
a dus în cele din urmă la destrămarea lui.
E ca și cum ai pune o pătură peste Pământ.
Căldura, care este generată în interiorul Pământului
se va acumula sub acea pătură.
Căldura va însemna sfârșitul bulgărelui de zăpadă.
Odată ce Rodinia s-a rupt,
dioxidul de carbon eliberat de erupții
a creat un efect de seră temporar.
Banchizele de gheață s-au tras înapoi.
Rodinia s-a rupt în fragmente uriașe,
iar încleștarea gheții a fost ruptă.
Odată cu formarea mărilor puțin adânci de după Rodinia
și nivelurile de oxigen în creștere,
organismele primitive au fost eliberate
ca să facă următorul pas spre viitor.
Vor deveni complexe și mult mai periculoase.
Munții Canadei.
Acești munți îndepărtați sunt casa unei rare mărturii
a acestui eveniment-cheie în evoluția vieții,
așa-numita "explozie cambriană".
Pentru prima dată în istoria vieții pe Pământ,
avem unele dintre cele mai mari niveluri de oxigen
de la formarea Pământului.
Viața a înflorit.
Vedem animale diferite de ce am văzut înainte.
Paleontologul Paul McNeil
urcă pe munte până la o carieră de piatră
cunoscută sub numele de Burgess Shale.
Uimitoarele fosile din această carieră
sunt o fereastră spre lumea care
exista în urmă cu peste 500 de milioane de ani.
Dacă-ntrebi toți savanții
care studiază istoria vieții,
vor fi aproape unanim de acord
că acesta este unul dintre cele mai importante câmpuri
de fosile din lume.
Omul care a descoperit Burgess Shale
a fost un american, Charles Doolittle Walcott,
președintele Institutului Smithsonian.
Acest vânător de fosile fanatic, care s-a născut în sărăcie,
a trăit visul American.
Înarmat doar cu o diplomă de liceu,
el s-a luptat croindu-și drum
până-n vârful forului științific american.
Expedițiile sale tenace de vânătoare de fosile,
în cei mai îndepărtați munți din America de Nord,
l-au condus la cele mai uimitoare descoperiri.
Aceasta este locația actuală
unde Walcott a făcut prima lui descoperire uimitoare.
După cum spune legenda, pe 31 august 1909,
mergea de-a lungul acestui traseu împreună cu soția sa, printr-o furtună de zăpadă.
Și, în timp ce mergeau, o lespede mare de piatră s-a prăbușit,
blocându-le drumul, și n-au mai putut trece de ea.
Acum, el fiind un domn, cum sunt toți paleontologii,
a sărit imediat de pe cal,
a întors lespedea de piatră,
și găsit o fosilă incredibil de bine conservată.
Căzută în calea lor.
De unde provenea?
De nicăieri din altă parte decât de acolo.
Sursa căderilor de pietre
era o secțiune de deal nu mai lată de 30 de metri.
O zonă mică, care a devenit
celebră, carieră Burgess Shale.
Walcott, adesea ajutat de propria familie,
a extras până la urmă mai mult de 60.000 de fosile.
Și de la Walcott până azi,
încă 100.000 au fost excavate
din acest versant stâncos unic și bogat.
Exploatarea rocilor din munte
necesită o cantitate imensă de muncă,
muncă multă și istovitoare.
Dar este, de asemenea, extrem de interesant,
pentru că de fiecare dată când despici o piatră,
nu știi ce vei găsi în ea.
De cele mai multe ori nu vei găsi nimic,
însa uneori găsești un animal nou,
unul nemaivăzut până atunci,
și care este dezvăluit pentru prima dată
în jumătate de miliard de ani.
Miile de fosile
găsite în Burgess Shale
relevă faptul că, începând cu 500 milioane de ani în urmă,
viața a explodat într-o zguduitoare diversitate și complexitate.
Conservarea acestor fosile
este incredibilă,
pentru că ele sunt de fapt conservate în trei dimensiuni.
Poți să explorezi interiorul fosilei,
să-i vezi organele interne,
poți să-i scoți organele, și să-i vezi tubul digestiv.
Aceasta este o conservare fantastică.
Ah! Uite, începe să se crape,
și s-a desprins o bucată.
Avem aici un adevărat anomalocaris.
Tipii ăștia ajungeau până la un metru lungime,
ceea ce-i făceau să fie un fel de T. Rex ai Cambrianului.
În mările din Cambrian, apele de mică adâncime bogate în oxigen
mișunau de organisme complexe.
Iar creaturile nu mâncau doar plante
ci și unele pe altele.
Cambrianul este de fapt unul dintre cele mai speciale momente
în istoria vieții.
Întâlnim mai multe tipuri diferite de animale
decât vom vedea în întreaga istorie
a vieții pe Pământ.
Din acest moment
o cursă a înarmării le va ghida evoluția,
iar creaturile vor deveni tot mai complexe,
dezvoltând carapace dure, schelete,
ochi și dinți.
Animalele moderne apăreau pe Pământ...
Nivelul ridicat de oxigen care a declanșat
această explozie de viață în oceane
a făcut, de asemenea, o modificare finală
și în atmosferă.
În urmatorea sută de milioane de ani,
oxigenul a ajuns la nivelurile ridicate din prezent.
Un nivel suficient de dens pentru a permite stratului de ozon
să se formeze în atmosfera superioară.
Acest strat "a eliberat" formele de viață, din oceane.
Înaintea formării lui, puternicele raze ultraviolete
distrugeau orice organism care nu era protejat de apă.
Acum, stratul de ozon va acționa ca un scut anti-UV.
Acum 400 milioane de ani,
Pământul avea mai mult de 4 miliarde de ani vechime.
În următoarea sută de milioane de ani,
continentele, vor converge incă o dată.
Insă de această dată, datorită stratului de ozon,
Viața a fost liberă să părăsească oceanele
și să cucerească uscatul.
Planeta Pământ devenea o lume a mlaștinilor tropicale.
Georgia de Sud - SUA, mlaștina Okefenokee.
Okefenokee este considerată a fi
ceea ce am numi o analogie,
o analogie modernă, sau un mediu
foarte similar cu zonele umede
care au existat pe Pământ în trecut.
Fred Rich este un expert în terenuri mlăștinoase preistorice.
Geologii ca el cred că această mlaștină de apă dulce
imită foarte bine suprafața continentelor
de-acum 300 de milioane de ani,
din perioada cunoscută sub numele de Carbonifer.
Carboniferul a fost o eră neobișnuită
deoarece a fost prima perioadă în istoria Pământului
când plantele mari au ocupat suprafețele de uscat.
12, 15, 20 de metri înălțime au crescut desișurile dense
și au format vastul coronament al pădurii
într-o atmosferă de junglă tropicală plină de umezeală,
lucru cu totul nou pe fața Pământului.
Acest teren dens, de mlaștina tropicală,
va domina Pământul următorii 60 milioane de ani.
Dovezile sunt prezente
pe toate continentele din ziua de azi sub formă de cărbune.
Cărbunii pe care-i folosim drept combustibil s-a format
în milioane de ani de acumulare a materiei vegetale,
cea mai mare parte având mai puțin de 300 de milioane de ani.
S-a format din cauza modului unic
de descompunere întâlnit în mlaștinile de apă dulce.
Okefenokee vine dintr-un cuvânt indio-american
însemnând "Ținutul pământului mișcător".
Nu e foarte ușor să mergi prin mlaștină,
deoarece stratul de dedesubt e plin de resturi vegetale.
Apa dulce
împiedică putrezirea vegetației,
permițând acumularea a numeroase straturi de-a lungul timpului.
Sub mine nu este genul obișnuit de sol
pe care-l ai în curtea ta.
Solul pe care îl vedeți aici este materie vegetală
acumulată anul trecut sau poate de cinci ani.
Sunt frunze, tulpini, ramuri.
Încă exista multă apă în el.
Dar dacă-l punem sub o imensă presiune,
adaugăm și căldură,
îl acoperim cu straturi de rocă
și-l lăsăm în pământ milioane de ani,
în cele din urmă se va transforma în așa ceva.
Aceasta este o bucată de cărbune bituminos,
și are aproximativ 200 milioane de ani.
Pe măsură ce plantele moarte
s-au transformat în cărbune, pe uscat,
apele de mică adâncime care înconjurau continentele
au conservat milioane de generații
de organisme marine moarte,
care vor deveni un alt mare tip de combustibil fosil.
Petrolul și gazele naturale.
În fiecare an, omenirea extrage aproape 5 milioane tone de cărbune,
30 de miliarde de barili de petrol,
și 3.000 de miliarde de metri cubi de gaze naturale.
Această perioadă fertilă din istoria Pământului
ne-a dat cea mai mare parte din energia pe care o folosim astăzi.
Fără ea, revoluția industrială
poate că nu s-ar fi petrecut.
Plantele nu au fost singurele care-și croiau o nouă viață pe uscat
acum 300 de milioane de ani.
Între timp, au apărut primele insecte enorme...
Apoi, amfibienii cei ambițioși
și-n cele din urmă reptilele timpurii au părăsit mările
ca să facă primii pași pe țărmurile noroioase.
Coasta de est a Statelor Unite, de pe-atunci, ar fi mișunat de monștri:
miriapozi lungi de 1 metru pe uscat,
libelule de 60 de centimetri în aer,
și proto-aligatori patrulând prin apele din apropiere.
Lumea împlinea puțin peste 4 miliarde și un sfert de ani,
și pentru prima dată,
suprafața ei a adăpostit o biosferă modernă și completă.
Toate aceste forme de viață învingătoare,
urmau să experimenteze iadul pe Pământ.
Forțele din străfunduri
care au dat viață suprafeței,
s-au întors deodată împotriva lor.
Erupții vulcanice enorme
vor anunța cea mai mare extincție în masă
din întreaga istorie a planetei.
În urmă cu 250 milioane de ani.
Timp de sute de milioane de ani,
viața de pe suprafața pământului
s-a confruntat cu numeroase provocări în supraviețuirea ei,
dar niciuna de amploarea a ceea ce urma să se întâmple.
În zona care va deveni cândva Siberia,
scoarța Pământului s-a transformat într-o mlaștină vulcanică.
Cauza a fost o erupție rară, în coloană, prin manta.
Nimeni nu știe sigur de ce apare așa ceva,
dar uneori, cantități uriașe de manta fierbinte
erup la suprafață din adâncuri,
topind și zguduind scoarța de deasupra.
Erupțiile au continuat mai mult de 1 milion de ani.
Au aruncat afară peste 4 milioane kilometri cubi de rocă topită,
suficient cât să îngroape SUA din ziua de azi sub un strat de peste 300 m grosime.
Norii de gaze otrăvitoare s-au întins
și au învăluit întregul glob.
A fost mult prea mult pentru majoritatea speciilor în viață.
Peste 95% dintre ele, au dispărut.
A fost cel mai catastrofal eveniment
pe care planeta l-a cunoscut vreodată.
Planeta care s-a născut din haos, a fost mult schimbată.
Un nou supercontinent, marea Pangeea,
stăpânea acum.
Și clima a fost modificată dramatic.
În următorii 200 milioane de ani,
oxigenul și dioxidul de carbon, vor crește la niveluri maxime.
În aceste condiții,
animalele care au supraviețuit extincției
urmau să evolueze în creaturile cele mai infame
care au pășit vreodată pe Pământ...
Dinozaurii.
Utah, Statele Unite ale Americii.
Paleontologul Reese Barrick este la vânătoare de dinozauri.
În acest colț prăfuit din vestul SUA,
rocile sunt pline de oasele lor.
Aproape o treime din istoria vieții pe această planetă
a fost dominată de dinozauri.
Într-adevăr, este vorba de o planetă a dinozaurilor.
Avem, în partea de jos a acestei pante,
sedimente vechi de 150 milioane de ani
și, pe măsură ce panta urcă, ajungem
în Cretacic, la 125 milioane de ani.
- Cum stăm, Barb ?
- Stăm bine. - Ceva interesant ?...
- Coaste mici și unele fragmente interesante.
- Așa începe ziua.
Comparativ cu ființele moderne,
dinozaurii au fost enormi.
Media mamiferelor de azi e ceva mai mic decât un câine.
Dinozaurul mediu a fost mai mare decât un urs grizzly.
- Marvin, excelent ! Ia privește !
Aceasta este o spectaculoasă gheară de therizinosaur.
Acest animal ar trebui să aibă 300 de kilograme,
deci vorbim despre mărimea
unui fundaș din Liga Națională de Fotbal.
Sunt absolut fantastice
deoarece sunt oase foarte bine conservate.
O gheară perfectă.
Absolut genial, Marvin. Bine lucrat!...
Prima înregistrare a unei fosile de dinozaur
a fost un os găsit de tânăra Mary Ann Mantell
în Anglia, în 1822.
Soțul ei, dr. Gideon Mantell, a fost intrigat
și s-a apucat să stabilească
cărui tip de creatură i-a aparținut.
Fosila era diferită de tot ce văzuse el vreodată.
După multe cercetări,
a decis că era de fapt un dinte
de la o șopârlă enormă.
I-a pus numele de Iguanodon,
după șopârla iguana cu care a crezut că semăna.
În următoarele decenii, în Europa și-n Statele Unite ale Americii,
din ce în ce mai multe oase uriașe au fost dezgropate,
și date fiind similitudinile cu șopârlele moderne,
denumirea de "dinozaur", însemnând "șopârla teribilă,"
a fost inventată.
Paleontologii din ziua de azi
cred că unul dintre motivele pentru care dinozaurii au crescut atât de mari
a fost acela că ei nu au avut sânge rece
ca șopârlele de azi.
Ei au avut un sânge călduț.
Acest lucru le-a oferit avantajele
sângelui rece de la șopârle și ale sângelui cald de la mamifere.
Dinozaurii au putut să fie activi
și să mănânce pe tot parcursul anului,
iar în acest fel au consumat o cantitate mai mare
de hrană, în creștere față de
cât le trebuia ca să-și genereze căldura.
Un alt motiv pentru dimensiunea lor,
ar fi fost mediul torid și bogat în oxigen
care a ajuns să domine epoca dinozaurilor.
Un mediu determinat de activitatea vulcanică.
Începând de-acum 180 milioane de ani,
o nouă intesificare a activității vulcanice
a divizat supercontinentul.
Fragmentele continentale și-au început călătoriile lungi
spre pozițiile pe care le ocupă astăzi.
America de Nord, America de Sud, Africa și Europa
toate au mers pe drumuri separate.
Supercontinentul Pangeea nu mai exista.
Fiecare dintre noile continente ducea cu el dinozauri,
iar clima cu aburi vulcanici părea favorabilă lor.
Încălzirea globală a luat-o razna.
Nivelurile de CO2 au trecut de 500%, și temperaturile au crescut.
În condițiile de efect de seră create în acest fel,
uriașe păduri tropicale s-au răspândit pe multe dintre continente.
Intensificarea condițiilor tropicale
a însemnat mai multă vegetație luxuriantă,
ceea ce înseamnă mai multă mâncare pentru dinozauri,
care le-a permis nu numai să se specializeze,
ci să se specializeze
pe diferite tipuri de materiale vegetale,
ceea ce le-a permis să devină extrem de mari.
Mulți oameni de știință cred
că evoluția de milioane de ani
în această lume, caldă, bogată în oxigen
le-a permis dinozaurilor cu sânge călduț
să ajungă la dimensiunile lor enorme.
Dinozaurii uriași poate au fost consecința biologică
a unei planete vulcanice foarte active.
Dar mărimea nu-i va salva pe dinozauri
de la ceea ce avea să vină.
Vremea lor pe Pământ se va sfârși
printr-o bruscă distrugere de neoprit.
În urmă cu 100 milioane de ani.
Planeta Pământ era stăpânită de dinozauri.
Fiare uriașe umpleau pământul, mările și aerul.
Ei au trăit într-o lume toridă definită de vulcanismul hiperactiv,
și înainte de a se sfârși,
acest vulcanism va aduce la suprafață
unele dintre bogățiile cele mai minunate ale planetei:
diamantele...
Kimberley, Africa de Sud.
Jock Robey este geolog șef la De Beers,
cea mai mare companie de diamante din lume.
Diamantul este pur și simplu o formă de înaltă presiune
a elementului carbon.
Acesta este un cristal tipic cu opt fețe, denumit octaedru.
Neșlefuit, valorează 2.000 dolari per carată.
Ca piatră prețioasă prelucrată, s-ar vinde, probabil, cu 80.000 de dolari.
Timp de mii de ani,
diamantele au fost găsite în întreaga lume
spălate de râuri în malurile de nisip,
dar proveniența lor a rămas un mister total.
Până în anul 1869
atunci când descoperiri uriașe și unice de diamante,
s-au făcut în Africa de Sud,
iar originea lor remarcabilă a fost dezvăluită.
Special la diamantele
găsite în zona Kimberley
a fost faptul că aici, pentru prima dată,
s-a găsit roca-sursă a diamantelor.
Aceasta este o bucată de rocă extrasă din kimberlit,
și dacă o întoarcem... conține un diamant.
Minereul de diamante a fost extras
din formațiuni ciudate, verticale.
Pe măsură ce minerii săpau, au descoperit
că filonul care conținea minereul de diamant
avea forma unui cornet de înghețată:
slab conturat la suprafață, de culoare galbenă,
îngustându-se până la un punct spre vârf.
Henry Carvill Lewis,
un mineralog american ce a vizitat locul,
a pus laolaltă informațiile.
El și-a dat seama că aceste mine de diamant
au fost de fapt gurile unor vulcani vechi.
Minerii au săpat în jos la rădăcina lor,
prin magma întărită care conține diamantele.
Dar aceștia, în mod clar nu erau vulcani obișnuiți.
Erau de peste trei ori mai adânci,
coborând aproape 160 kilometri
sub suprafața continentului.
Unicele și intensele presiuni și temperaturi de la această adâncime
fac acest loc singurul unde diamantele se pot forma,
iar diamantele pot fi aduse la suprafață
doar de erupții puternice.
Magma care conținea diamantele a explodat afară din pământ
cu peste 480 km/oră.
Imaginați-vă forța și puterea acestui vulcan
de a tăia aceste ziduri verticale, lucioase,
și să le arunce în aer o mie de metri.
Aceasta este puterea acestor vulcani.
Atunci când supercontinentul Pangeea s-a rupt în bucăți
cu 100 milioane de ani în urmă, oamenii de știință cred
că o răsturnare enormă
a declanșat aceste super-erupții.
Deoarece ruperile supercontinentului au fost puține,
la fel au fost și diamantele aduse la suprafață.
Diamantele care au erupt în lumea dinozaurilor,
vor supraviețui impecabile până în ziua de azi.
Dinozaurii însă, nu vor fi la fel de norocoși.
Acum 65 milioane de ani.
Planeta era luxuriantă.
Vegetația era densă la suprafață.
Viețuitoarele prosperau ca niciodată până atunci.
Dar dinozaurii stăpânitori
urmau să fie rași de pe fața pământului.
Oase de dinozaur se găsesc peste tot
în straturile sedimentare,
începând de acum 230 milioane de ani,
până în urmă cu 65 milioane de ani,
și apoi, instantaneu, ele dispar.
Nu numai dinozaurii
ci și 70% din speciile de pe Pământ au dispărut.
De la nivelul vegetației în sus, ceva groaznic s-a întâmplat
întregului ecosistem al planetei.
Această extincție în masă a rămas un mister
pentru generații întregi de paleontologi.
Acum nu mai este un mister.
Colorado, USA.
Dan Durda ia mostre
dintr-un strat de rocă de suprafață, vechi de exact 65 milioane de ani.
Oamenii de știință cred acum că roca deține răspunsul.
Pentru Dan Durda, această piatră sfărâmicioasă
este un indiciu că dinozaurii au pierit
într-o catastrofă bruscă de origini astronomice.
Dinozaurii și 75% din toate celelalte plante și animale
care au trăit cu ei... acest strat este piatra lor funerară.
Acest strat subțire de lut este o dovadă importantă
a unui eveniment violent, din istoria
vieții de pe planetă.
Dovada păstrată în stratul "pietrei mortuare"
este o cantitate mare
a unui element extrem de rar. Iridiul.
Concentrația remarcabilă de iridiu
a fost descoperită accidental, în 1980
de o echipă, tată-fiu, de savanți,
Luis și Walter Alvarez.
Pe suprafața planetei,
iridiul se găsește, de obicei, în concentrații foarte mici.
Cea mai mare parte a acestui element rar provine din roci cosmice,
din mulțimea de meteoriți mici
care se vaporizează în atmosfera superioară zilnic.
Alvarez-ii au căutat variațiile
în intensitatea căderilor de meteoriți mici,
și când și-au dat seama că această concentrație mare
este conținută de infamul strat de "piatră funerară",
au propus o teorie nouă și radicală despre extincție:
"moartea a venit de sus".
Planeta dinozaurilor a fost lovită de un meteorit enorm.
Teoria lor a fost controversată mai mult de zece ani
până ce ultima piesă a puzzle-ului
a fost descoperită, în Mexic:
un crater ascuns de peste 160 kilometri diametru.
În 1990, a fost descoperit craterul de imapct de la Chicxulub,
și vârsta sa, când în cele din urmă a fost datată,
s-a dovedit a fi exact de 65 milioane de ani.
Ea s-a dovedit a fi,
dovada principală, pentru teoria lui Alvarez.
În întreaga lume, stratul funerar"
conține estimat, 200.000 tone de iridiu.
Asta înseamnă un meteorit de zece kilometri diametru.
Impactul cu planeta va fi fost devastator.
Imaginează-ți muntele Everest
zburând spre tine, pe cer, cu 20 de kilometri pe secundă.
Câteva mii de kilometri cubi
din scoarța Pământului au fost excavați, vaporizați
și aruncați în jurul întregii planete,
căzând apoi încet, prin atmosferă,
pentru ca să se depună pe suprafața Pământului
ca un strat subțire de praf și moloz.
Meteoritul nu a fost singurul,
în distrugerea colosală.
Astăzi, în India, șuvoaiele de lavă antică încă există
și sunt atât de groase, încât susțin temple
sculptate în straturile ei.
Șuvoaiele de lavă au fost rezultatul unei erupții masive
petrecută simultan
cu lovitura meteoritului.
Deși nu la fel de extinse
ca erupțiile anterioare din "Siberia",
aceste scurgeri de lavă, din vestul Indiei,
ar fi putut îngropa SUA la o adâncime de peste 180 metri.
Norii uriași de praf toxic, care au fost produși,
ar fi rivalizat cu ai meteoritului.
Cu 65 milioane de ani în urmă,
impactul meteoritului și erupțiile,
vor fi o dublă lovitură mortală.
Indiferent care din ele a avut un efect mai puternic,
combinația acestor două evenimente
a însemnat moartea pentru dinozauri.
Norul de praf care a persistat în atmosfera superioară
a blocat razele de soare devastând viața de jos.
Uriașii dinozauri,
împreună cu celelalte specii importante,
au dispărut.
Lumea nouă care va urma,
va fi lumea mamiferelor.
Și lumea Omului.
Acum 50 milioane de ani.
Viața își revenea lent după cataclismul
care a distrus dinozaurii.
Pământul atingea vârsta de 4,4 miliarde de ani,
dar abia acum primele mamifere,
strămoșii noștri, au început să prospere.
Mult timp înainte de apariția oamenilor,
continentele au continuat să se miște și să se lovească unul de altul.
Încet, dar sigur, suprafața a început să arate așa cum o știm
pe măsură ce plăcile tectonice și eroziunea,
au creat spectaculoasele peisaje pe care le vedem astăzi.
Alpii elvețieni.
Unele lanțuri muntoase pot fi explicate
prin erupțiile vulcanice din adâncurile Pământului.
Dar cele mai mari, inclusiv Alpii,
nu conțin vulcani.
Ei par să fi apărut ca printr-o minune
din câmpiile de la baza lor.
Aceaste creste celebre trec prin inima Europei
și ajung la peste 4,8 kilometri deasupra nivelului mării.
Cum a fost împinsă în sus, atât de mult, o așa masă mare de rocă?...
Adrian Pfiffner este un expert
în structurile lanțurilor alpine,
și cunoaște răspunsul.
Scena pe care o vedem în fața a noastră
este rezultatul coliziunii a două continente:
continentul african și continentul european.
Un studiu atent al rocilor alpine
poate oferi dovezi clare
a modului în care s-au format munții.
Secretul este revelat în cristale de cuarț,
care sunt extrem de mici.
Aceste felii au aproximativ 25 de miimi de milimetru.
La această grosime,
vezi printr-o singură granulă.
Cristalele mici din rocă
dezvăluie o puternică deformare.
Granulele de cuarț au fost foarte întinse,
alungite și turtite.
E nevoie de un stres mecanic foarte mare ca să deformezi aceste roci.
Unul dintre procesele care fac acest lucru
este ciocnirea a două plăci continentale.
În ultimii 45 milioane de ani,
pe măsură ce continentele au continuat să se deplaseze,
placa tectonica africană și subplăcile ei au fost împinse în Europa.
Scoarța continentală, de-a lungul liniei de ciocnire
a fost supusă la presiuni extreme,
iar stânca solidă, a fost răsucita și ondulată.
Presupunând că mâinile mele sunt două plăci
care strivesc roci între ele,
observi că unele cantități de materie scapă pe sus
și duc la formarea unui lanț muntos.
Faldurile răsucite ale straturilor de rocă au fost dezvelite
pe măsură ce munții au fost lent striviți, din ce în ce mai tare.
Un celebru munte din Alpi
demonstrează în mod clar această coliziune
a plăcilor continentale, africană și europeană:
Matterhorn!
Matterhorn este copilul a două continente.
Uimitor la Matterhorn este,
piramida de sus:
o bucată provine din Africa, și se află în Europa.
La formarea acestui munte clasic,
cele două plăci continentale de fapt, s-au suprapus.
Gândiți-vă la o tamponare de mașini.
Dacă două mașini se izbesc una de alta
una dintre mașini poate s-o "încalece" pe cealaltă.
Ambele continente s-au mișcat,
iar Africa s-a urcat pe partea de sus a Europei.
Plăcile tectonice sunt responsabile
de toate lanțurile de munți
și în milioane de ani de creștere,
singurul lucru care le-a oprit
urcarea inexorabilă spre cer, este eroziunea...
Eroziunea zăpezii, a vântului și a ploii.
Aceasta este acțiunea apei, care erodează munții.
Ar putea să vi se pară puțin,
dar, de fapt, dacă luăm în calcul toți Alpii Elvețieni,
50 milioane de tone se erodează în fiecare an:
echivalentul unui munte mic
de aproape 1.000 m înălțime, pe an.
Înălțimea munților în toată lumea
e determinată de aceste două forțe opuse:
ridicarea și eroziunea,
care le modifică cu fracțiuni dintr-un inch,
în sus sau în jos, în fiecare an.
Dar mișcarea plăcilor continentale și eroziunea apei
poate crea, de asemenea, opusul unui munte.
În condițiile potrivite,
suprafața în sine poate fi sculptată,
uneori spectaculos.
Grand Canyon...
Peste 1,6 km adâncime,
16 km lățime,
443 km lungime,
și încă crește...
Una din poveștile grozave despre explorări,
a fost cea când primii europeni
au văzut Marele Canion, în anul 1541.
Câțiva dintre acei oameni au ajuns pe margini,
au văzut râul de jos de sub ei,
și au crezut că are 2 metri lățime.
Exploratorul a trimis câțiva oameni jos,
iar ei s-au întors mai târziu și au zis:
"Canionul este mai adânc decât pare".
Wayne Ranney este un expert
în acest fenomen geologic.
Mărimea lui unică este consecința forțelor titanice ale naturii.
Pe parcursul ultimilor 6 milioane de ani,
acest canion spectaculos, a fost sculptat
de leneșul și întortocheatul râu Colorado,
în combinație cu dramatica înălțare
a podișului Colorado.
Procesul tectonic al plăcilor
a împins întreg platoul în sus.
Acum se află la peste 2.400 m deasupra nivelului mării.
Această ridicare, probabil, a survenit
când placa Pacifică a lovit placa Nord-Americană
și i-a vălurit suprafața,
ca și când ai pune un covor pe o podea de lemn
și l-ai împinge de-a lungul ei.
Când marginea covorului ajunge la perete,
vei vedea o arcuire a covorului;
exact asta s-a întâmplat
cu creasta de vest din America de Nord.
Râul pare prea mic ca
să taie un canion atât de adânc,
dar înălțimea lui deasupra nivelului mării
înseamnă că forța gravitațională îi dă putere mare.
E de ajuns să privești râurile mai mari,
precum Amazonul sau Mississippi.
Ele au un volum de apă mult mai mare
decât râul Colorado,
și totuși nu taie canioane mari,
deoarece ținutul lor nu este ridicat.
Ridicarea aduce rocile la înălțime
de unde râul poate tăia
toate acele straturi
și poate crea peisajul canionului pe care-l vedem astăzi.
Tectonica plăcilor combinată cu eroziunea
au sculptat multe din caracteristicile
de pe suprafața planetei noastre,
și, ca regulă generală, cele mai zimțate și înalte vârfuri,
și cele mai adânci canioane
sunt cele mai tinere dintre aceste mari structuri,
toate formate în ultimii 50 milioane de ani.
Ultimele retușuri au fost adăugate
de o altă forță majoră a naturii.
În urmă cu 2 milioane de ani, în Africa de Est,
strămoșii omului modern
au făcut primii lor pași pe Pământ.
În același timp, mai jos de Polul Nord,
ghețarii enormi au început să coboare.
Pământul era pe cale să intre în Era Glaciară.
În urmă cu 2 milioane de ani. Strămoșii oamenilor moderni
au început să se răspândească în afara Africii.
Pământul din jurul lor se răcea deja.
Mult timp înainte, o mare parte a planetei
va fi acoperită de ghețari.
Sosise Era Glaciară.
Marile înghețuri s-au declanșat
atunci când debordanții vulcani din Panama
au creat un pod de pământ care a unit America de Nord cu America de Sud,
modificând radical curenții oceanici la nivel mondial.
Mările polare s-au răcit semnificativ.
Rezultatul a fost că scăderile pronunțate ale temperaturilor globale
puteau împinge planeta spre Era Glaciară,
pe durata a zeci de mii de ani.
Islanda.
Ghețarul Lang jökull.
În cea mai rece parte a planetei, ghețarii
încă dețin supremația.
Puțini riscă să se aventureze în aceste locuri ostile,
dar climatologul glaciar Finnur Pálsson și echipa sa
se luptă regulat cu frigul.
Atunci când faci muncă de teren, pe ghețari,
condițiile pot fi foarte rele.
Afară, sunt -28 grade Celsius.
Îmi place să lucreze în condiții dure.
Dificultatea este ceva de care ai nevoie uneori.
Finnur înregistrează creșterea ghețarului.
În prezent, este de peste 647 kilometri pătrați,
de mărimea orașului New York.
Și deși poate părea staționar,
de fapt, este într-o continuă mișcare.
Ghețarii sunt formați inițial din zăpada de pe zonele înalte.
Gheața compactată este apoi târâtă în jos
de forța gravitațională.
Ghețarii se mișcă ca un râu cu încetinitorul.
Puteți să vă imaginați gheața
ca o materie moale, cum ar fi pasta de dinți.
Ea se scurge.
Dacă puneți o grămadă de pastă de dinți pe o farfurie,
se va lăsa în jos, încet și se va revărsa peste marginile farfuriei.
Finnur și echipa sa din Islanda verifică periodic
mișcarea greu sesizabilă a gheții.
Acesta este un sistem de poziționare prin satelit (GPS).
Putem determina coordonatele acestui punct
cu o precizie de aproximativ doi centimetri,
pentru a calcula cât de repede se mișcă ghețarul.
Măsurătorile lui Finnur îi arăta că
acest ghețar se mișcă cu 45 de metri pe an.
La temperaturile blânde din prezent,
avansarea ghețarului este permanent controlată de topirea lui,
dar în cazul în care la nivel global temperaturile vor scădea
fie doar și cu câteva grade pe o perioadă mai lungă de timp,
ghețarii vor avansa lent,
și Pământul va intra într-o altă Eră Glaciară.
Existența erelor glaciare a fost descoperită pentru prima dată
în secolul 19 de geologul elvețian Louis Agassiz.
Explorând Alpii Elveției, în 1830,
Agassiz nu putea să nu observe
imenșii bolovani împrăștiați pe terenurile agricole
și turnurile bizare din grohotiș având stânci în vârfuri,
stând de pază peste unele dintre văile montane.
Pentru a explica cum au ajuns pietrele în aceste poziții,
el a speculat că au fost cărate și depuse
de ghețarii străvechi care umpleau cândva văile alpine
și acopereau emisfera nordică.
La început ridiculizată de colegii lui,
teoria erelor glaciare a lui Agassiz a fost acceptată,
iar dovezi cum că acești ghețari uriași
au acoperit într-adevăr continentele,
s-au găsit pe tot globul.
Probele sunt pretutindeni.
New York, Central Park.
Această oază de verdeață din mijlocul Manhattan-ului
expune o parte din temelia insulei vechi.
Multe aflorimente mari sunt vizibile,
și conțin urmele ghețarilor.
Expertul climatolog Joerg Schaefer
caută urmele subtile ale acelei lumi de gheață.
- E ceva ce, pariez,
că newyork-ezii nu știu.
Veți vedea că era glaciară este peste tot,
dacă deschideți ochii.
Privită de aproape, roca de bază extradură
este marcată de cicatrici, de mici de linii paralele
și crăpături de 2,5 cm adâncime.
Așadar, acest punct de aici este de fapt una din cele mai uimitoare
dovezi pentru era glaciară, în mijlocul orșului New York.
Canalele au fost produse de pietrele mici,
prinse sub masa uriașă a ghețarului în mișcare.
Aceste pietricele au tăiat ca niște cuțite
acest pat de rocă foarte dură.
Aceasta este o dovadă clară că, odată,
o enormă banchiză de gheață s-a mișcat pe această direcție
în mijlocul orașului New York.
Ghețarii care au lovit New York-ul au fost masivi.
Au pornit din Arctica
și au îngropat Manhattan-ul sub o banchiză foarte groasă de gheață.
Ca să vă faceți o idee despre grosimea gheții
în zona Manhattan,
a fost de cel puțin, de două ori mai groasă
decât înălțimea clădirii Empire State (adică, 2 x 450 m).
În ultimele 2 milioane de ani,
clima a fluctuat,
imensele banchize de gheață ne-au "lustruit" și ne-au "șters".
Cu fiecare trecere, au scobit și au zdrobit
remodelând pământul de sub ele.
Pe măsură ce ghețarii s-au retras, acum 10.000 de ani,
au lăsat în urmă un peisaj bătucit și afectat
și au creat caracteristicile pe care le vedem și astăzi.
În USA, Cape Cod și Long Island
stau pe imense grămezi de bolovani
lăsate în urmă de retragerea banchizei de gheață nord-americane.
Iar greutatea mare a gheții a format uriașe depresiuni
care sunt acum Marile Lacuri.
În climatul mai cald
care a urmat după retragerea ultimei glaciațiuni,
primii oameni au avut cale liberă pe suprafață.
În această scurtă perioadă, de o fracțiune de fracțiune dintr-un procent
din istoria Pământului,
s-a desfășurat întreaga istorie a civilizației umane.
Ingeniozitatea umană a remodelat planeta noastră.
Din punctul nostru de vedere,
realizările noastre sunt uluitoare.
Dar vom continua să supraviețuim și să prosperăm?
Oamenii, cu tehnologia lor,
au dominat planeta mai complet, poate,
decât orice alt animal, în Istoria Vieții,
dar am făcut-o într-o așa scurtă perioadă de timp
încât mai avem drum lung de parcurs.
În ultimii 4,5 miliarde de ani,
Pământul a făcut o călătorie incredibilă.
De-a lungul existenței sale, mediul planetar
a suferit transformări imense.
Și de la apariția vieții,
aceste transformări, în multe feluri,
au determinat care organisme vor supraviețui
și care vor fi înlăturate.
Dacă acest trecut turbulent este un ghid pentru viitor,
atunci viața și oamenii, în special,
se vor confrunta cu mai multe lupte pentru supraviețuire,
pe măsură ce planeta își continuă drumul schimbării.
Viața este foarte dependentă de Pământ.
Ceea ce ne dă Pământul, cu aia trebuie să ne descurcăm.
E greu de separat complet
procesele geologice, de procesele vieții.
Viața, în unele moduri, influențează geologia
iar geologia creează mediile
în care viața prosperă.
Prima noastră provocare majoră, va fi Clima.
La începutul secolului 21,
putem să ne facem griji cu privire la încălzirea globală,
dar majoritatea oamenilor de știință recunosc
că suntem într-o "pauză" dintre două ere glaciare.
Civilizația noastră a apărut
într-o perioadă de încălzire scurtă, de 10.000 ani, cel mult.
Această căldură s-a dovedit crucială.
Sigur că nu e doar o coincidență
că civilizațiile s-au dezvoltat în această perioadă de timp,
deoarece clima a fost favorabilă speciei noastre,
să se dezvolte și să înflorească.
Perioada climatică în care trăim
durează, să zicem, de 10.000 ani
și este extraordinar de stabilă.
E aproape incredibil de stabilă
dacă te uiți ... în istoria geologică.
Cu siguranță nu va rămâne pentru totdeauna așa.
Chiar dacă economia noastră industrială
nu va influența încălzirea globală,
în următoarele câteva secole,
ea nu poate face mai mult decât să întârzie inevitabilul.
Poziția actuală ale continentelor
ține oceanele polare reci -
asta înseamnă că în doar 5.000 de ani, o nouă eră glaciară poate să apară.
Regiunea New York-ului va fi complet schimbată
de către următorul ciclu de glaciațiune,
și la un moment dat, ghețarii o vor lua în jos
și vor duce New York-ul, în oceanul Atlantic de Nord.
Dar chiar dacă vom supraviețui Marelui Îngheț,
vor urma provocări mult mai mari.
Pe măsură ce plăcile tectonice mută continentele
și încheie Erele Glaciare,
zonele de pe țărmuri vor fi înghițite,
și țări întregi vor dispărea.
Peste 200 milioane de ani,
un nou supercontinent, Pangeea Ultima,
urmează să prindă formă
pe măsură ce întâi marea Mediterană și apoi oceanul Atlantic
vor fi înghițite.
Vor fi continente care se vor ciocni
cu coasta de est a Americii de Nord,
așa că New York-ul, într-un viitor îndepărtat va fi distrus
într-o coliziune continent cu continent;
va fi zdrobit complet
și aruncat în sus ca un nou lanț muntos.
Pământul va fi din nou
aruncat într-un haos de moarte.
Nivelurile de oxigen precum și temperaturile de la suprafață
ar putea fluctua sălbatic
și ar putea conduce la noi extincții în masă.
Dar chiar trauma unei super-ruperi continentale
este nimic în comparație cu ceea ce va urma.
Totul va încetini până la încremenire
atunci când "motorul" plăcilor tectonice, se va opri, în cele din urmă.
Întreținerea vieții pe această planetă
este legată de ciclul plăcilor tectonice.
Nu e un ciclu infinit.
Nici sfârșitul nu e în raza noastră de vedere.
Va fi peste miliarde de ani,
dar noi știm că în cele din urmă, sistemul se va uza.
Focul din adâncuri
care a dominat activitatea pe suprafața Pământului
își va termina combustibilul într-o bună zi,
și povestea planetei Pământ, se va sfârși.
Fără inima-i arzândă, Pământul va împărtăși,
ceea ce mulți cred că a fost, soarta planetei Marte.
Atmosfera și oceanele vor fi dezintegrate,
iar suprafața Pământului va deveni un deșert sterp.
Planeta va fi moartă.
Aceasta este o imagine a unui viitor incredibil de îndepărtat.
Cel puțin în următorul miliard de ani,
pe măsură ce Pământul își va continua călătoria sa epopeică,
viața sub o formă sau alta va continua.
Dar specia umană care a pășit pe Pământ
acum 2 milioane de ani
și l-a stăpânit doar în ultimii 10.000 de ani,
poate fi pe cale de dispariție.
Pe măsură ce mediul se transformă,
Pământul ar putea deveni impropriu pentru om.
Dacă se va întâmpla în viitorul îndepărtat,
decât să ne confruntăm cu dispariția
ca și predecesorii noștri,
tehnologia ne poate permite să părăsim Pământul
în căutarea de noi locuințe:
alte planete albastre-verzi pe care să ne croim un nou început,
lăsând Planeta Pământ
să-și continue fascinanta călătorie,
fără noi.
Traducerea navystarrr Diacritice Pogăru'