В една светла августовска сутрин
хората пътували за работа
към един провинциален град в Западна Япония.
Изглеждало, че денят ще бъде като всеки друг.
Но точно в 08:15 ч.
един американски бомбардировач над тях дръпнал лоста.
Възможно е пътниците да са видели силен проблясък,
но за няколко секунди, те и град Хирошима
били погълнати от най-голямата експлозия в историята, предизвикана от човека.
70 000 души били убити мигновено,
а почти целият град бил унищожен.
Това било началото на ядрената ера.
Но японците били виждали бедствия и преди.
Историята на японските градове е история на тяхното унищожение.
В продължение на векове, дори хилядолетия,
земетресения, пожари, наводнения, цунами и войни
са унищожавали градовете на страната отново и отново.
Но този безмилостен кръговрат
повлиял драматично на креативността им.
Той принудил японците
постоянно да възстановяват и да пресъздават техните градове,
и днес те са някои от най-динамичните места в света.
За да разбера защо, ще проуча културата
на три големи японски града в три решаващи епохи.
Киото - столица на страната повече от хиляда години.
Град на елегантност и великолепие,
който породил "златния век" на живописта и поезията,
и дори превърнал пиенето на чай в изкуство.
Да държиш тази чаша в ръка е своеобразно откровение.
Едо - кипящ метрополис с потайни кътчета.
Плаващ свят на актьори, художници
и секс-работници, които създали бохемска, градска култура
векове преди Запада.
И Токио - днес най-голямата градска зона на планетата,
конвейер на мода, филми
и съвременно изкуство, който сега оказва влияние на целия свят.
Тези три града създават
някои от най-хубавите и оригинални произведения на изкуството,
но са направили и нещо повече.
Те оформили и отношението на страната
към нейното минало и настояще,
както и към Изтока и Запада, и по този начин,
те спомогнали да се оформи представата за самата Япония.
Изкуството на японския начин на живот еп. 2 Градове
През пролетта на 793 г. преди Христа
една малка група мъже предприели пътуване из Хоншу.
Те твърдели, че са тръгнали на лов.
Но те не били на лов за животни,
а търсели парче земя.
Мъжете били убедени, че техният роден град,
който се наричал Нагаока-кьо, бил прокълнат.
Почти десет години градът бил опустошаван от наводнения,
болести, глад и дори серия от загадъчни убийства.
Те знаели, че трябва да го изоставят,
но първо трябвало да намерят място за нов град.
Не били стигнали далеч, когато попаднали на нещо обещаващо,
огромен, плодороден басейн, защитен от три страни от планини,
и напояван не от една, а от две реки.
Те били открили тяхното място.
До есента на следващата година
императорът основал столицата си тук.
Той я нарекъл Хейан-кьо, столица на мира и спокойствието,
макар че по-късно тя станала известна като Киото.
Киото е построяван и изграждан наново много пъти оттогава,
но си остава място на безподобни богатства.
Той е дом на 1600 храма, 400 светилища
и 17 обекта от световното културно наследство на ЮНЕСКО,
повече от всеки друг град в света.
Първоначалният град Киото бил произведение на изкуството.
Той бил вдъхновен от Чанг'ан, великата столица на Китай
и всяка част от него била планирана старателно.
Градът бил организиран почти като Ню Йорк
по строга мрежова система.
Тези улици били чудесни пътни артерии.
Дори най-тясната от тях била широка 24 метра,
а най-широката, Сузаку, която се спускала през центъра на града,
била широка почти 92 метра.
Вероятно е бил най-широкият булевард в света по това време.
Сузаку авеню свършва точно тук, в северната част на Киото,
до градския дворец.
Трябва да кажа, че като гледам този мащабен модел,
наистина мисля, че изглежда прекрасно място за живеене.
Повечето от къщите са едноетажни, така че има светлина, има въздух.
Има градини, има езера, има реки.
Той е твърде далеч от мрачните мръсни лабиринти,
от които били съставени повечето градове по това време.
Киото бил моделът за утопия,
мечта за рационално и красиво общество,
и императорът се надявал, че то ще пребъде вечно.
Но то не било толкова съвършено, колкото изглеждало.
При следващите поколения,
дворецът изгарял не по-малко от 14 пъти
и цялата западна половина на града се наводнявала многократно.
Но това не попречило на щастливите членове на императорския двор
да се наслаждават на по-хубавите неща в живота,
голяма част от които били заети от китайците.
Те се възхищавали на вишневите цветове
и провеждали церемонии за наблюдение на луната.
Дори събирали щурци
и правели музикален съпровод за тяхното цвъртене.
Стилът бил от съществено значение в Киото.
Ако някоя идея обуславяла културните ценности на двора,
това била думата miyabi.
"Мияби" няма непосредствен превод на английски,
но означава нещо като изтънченост или естетична чувствителност,
способността за разпознаване и оценяване на красотата
във всичките й форми.
Културата на Киото била напреднала и по друг забележителен начин.
Много от водещите й представители били жени,
а най-изявената от тях била Мурасаки Шикибу.
Родена в нисше аристократично семейство около 973 г.
Мурасаки служила като придворна дама в императорския двор.
Но в свободното си време тя започнала да пише нещо.
Мурасаки пишела колосална история,
всъщност два пъти по-дълга от "Война и мир".
Тя обхващала четири поколения и 75 години,
имала 430 герои
и 795 уникални стихотворения.
Днес мнозина смятат, че това е първият написан роман в света.
Наричал се „Сказание за Генджи“.
Историята се фокусира върху живота на един млад принц
на име Хикару Генджи.
Интелигентен, красив и притежаващ безупречен вкус,
Генджи е образец за мияби.
И въпреки че прекарва голяма част от младостта си в прелъстяване на жени,
той става един от най-могъщите мъже в императорския двор.
Той изгражда голям дворец в града
и го изпълва с жените, които обича.
Но след това нещата започват да се объркват.
Генджи се жени за жена, която ражда дете от друг мъж.
Отношенията с другите му любовници се влошават,
а когато най-голямата му любов умира, Генджи губи волята за живот.
Не след дълго неговият живот също приключва.
"Целият свят скърбеше за Генджи.
"Сякаш светлината изчезна.
"За неговите дами, за неговите внуци,
"за другите му близки хора тъгата беше, разбира се,
"по-спонтанна и по-силна.
"Вярно е," мислеха си всички,
"вишневите цветове през пролетта са обичани,
"защото цъфтят за толкова кратко време."
Животът на Генджи наистина приключил,
но забележителният роман на Мурасаки продължава да живее.
Много илюстрации на „Сказание за Генджи“
били направени на изрисувани свитъци.
Тук, в музея Токугава в Нагоя
са най-старите образци от 12-ти век.
Оцелели са само фрагменти,
но те са някои от най-големите съкровища на страната.
Те са почти на хиляда години.
Сложните композиции от цветове и форми
все още предават силни емоционални истории.
А аз дойдох да видя една от най-въздействащите.
Тази картина улавя повратния момент в живота на Генджи.
Докато отсъствал, жена му имала връзка с племенника му.
Тя забременяла и родила момче на име Каору.
Генджи не искал да признае, че е рогоносец,
така че трябвало да приеме Каору за свой наследник,
въпреки че знаел, че не е.
Тук можем да видим как Генджи държи бебето в ръцете си,
макар че тази картина е малка, стара и опърпана,
все още можете да видите сложните,
силни чувства, пробягващи по лицето на Генджи.
То е напрегнато от негодувание и унижение, и все пак,
когато Генджи поглежда надолу към това красиво, невинно момче,
виждаме как той започва да омеква.
Веждите му се повдигат
и малките му розови устни се свиват в усмивка.
Композицията е използвана да подчертае и драматизира
душевното състояние на Генджи.
Тези мощни диагонали пробягват по повърхността на картината
и затварят Генджи право в ъгъла.
Основните теми се преплитат в тази хаотична бъркотия от линии,
но може би най-силно е предадено,
отношението между Генджи и жена му,
която става монахиня след прегрешението си.
Те са един до друг, но, разбира се, са напълно разделени.
Този шедьовър на японското изкуство
ми напомня, че времената може да се променят, но човешките чувства - не.
Хората от Киото са били усвоили изкуството на рисуването,
но естетиката е пропила всичко, което са правили -
поезия, калиграфия, оформление на градини,
и през вековете се е разпростряла дори до чая.
Японците се наслаждавали на чая от девети век,
когато бил внесен от Китай.
Но в края на 16-ти век
започнал да придобива особено значение.
В будисткия храм Дайтоку-джи
има чайна, направена в чест
на великия японски майстор на чайната церемония Сен-но Рикю.
Тук, в малка, семпла стая,
Рикю и другарите му превърнали пиенето на чай в изкуство.
Сен-но Рикю вярвал, че чаят бил много повече от напитка,
той бил откровение.
Когато се пиел по правилния начин,
чаят помагал на хората да се издигнат до различно ниво на съзнанието.
"Щом чуете плисъка на водата в чашата," казал той веднъж,
"ще усетите как се отмива бъркотията в ума ви."
Идеите на Сен-но Рикю постепенно изкристализирали
в това, което знаем като японска чайна церемония.
Йошитака Нукина майстор по чайна церемония
Първо молим гостите ни да се отпуснат, после започваме подготовката за чая.
Използвам всичко научено, физически техники, както и моята чувствителност.
Тогава можем да постигнем форма, която не е красива, но е ефективна и бърза.
Това е градска култура.
Церемонията е родена в града.
Преди Рикю имало други стилове на чайна церемония,
но той ги обединил в една форма.
Тя е начин да се внесе природата в градския живот.
Това е естетиката, която чайната церемония е откърмила.
Сен-но Рикю искал чайната церемония
да изразява почит към скромността,
несъвършенството и непостоянството,
и това се разпростряло дори до принадлежностите му.
Той смятал традиционната керамика за твърде претенциозна,
затова решил да намери алтернатива.
Той помолил занаятчията Чоджиро
да изработи проста, неукрасена чаша за чай.
Това било началото на керамиката "раку"
и потомците на Чоджиро все още я произвеждат.
Раку Кичизаемон XV
е 15-то поколение майстор грънчар в неговото семейство.
Той продължава традицията, която е започнала преди 450 години
и според мен е един от най-големите живи майстори в Япония.
И тъй, къде се намираме сега?
Тук има много, много стари глини.
Сега използвам глината, тази глина,
която са събирали моите прародители
преди около 100 години. - Еха!
А вие събирате ли глина за вашите потомци?
Да. Да.
От малък гледах как работи баща ми
Това беше важно, защото възприемах всичко естествено.
Въпреки, че чашата за чай е малка,
тя е толкова изразителна.
Аз я оформям с ръцете си и я извайвам като скулптура.
Няма украса, просто е самата тя.
Керамиката раку е родена в Киото,
древната столица на Япония.
Фактът, че е създадена в града, е важен.
Това не би се случило в провинцията.
Сен-но Рикю имал дълбока философска настройка
и голяма художествена чувствителност.
Раку произхожда от стремежа да се изрази всичко това чрез чашата за чай.
Тази чаша за чай е забележителна.
Тя е направена от Чоджиро, основателят на керамиката раку,
и е на повече от 400 години.
Може дори да е била използвана от Сен-но Рикю
в края на 16-ти век.
На пръв поглед не изглежда впечатляващо.
Тя е малка и безформена,
стените не са прави, ръбът е неравен,
и е покрита с проста, обикновена черна глазура.
Но за да я оцените наистина, трябва да я вземете в ръце,
защото да държите тази чаша в ръце е своеобразно откровение.
Теглото, текстурата, температурата са просто перфектни.
И като я държа, усещам тази вдлъбнатина,
преминаваща по средата, която пасва перфектно на ръцете.
Сякаш усещам пръстите на Чоджиро 400 години по-късно.
Това е произведение на изкуството, което трябва да се държи, докосва, усеща.
То е предназначено за използване.
Тази чаша за чай е въплъщение на уаби-саби,
това японско благоговение към несъвършеното, недовършеното,
износеното, защото, за да оценим тези неща,
трябва не само да бъдем скромни,
а да разберем, че ние също сме несъвършени.
Ние също имаме дефекти като тази чаша за чай.
Тази вещ не е просто чаша, тя е урок.
Урок за всички нас - да оценим по-простите неща в живота.
За 800 години от основаването му
Киото направил много за създаването на класическа японска култура,
въпреки че голяма част от нея имала китайска жилка.
Киото щял да продължи да процъфтява и след 1600 г.,
но идвал нов режим и той щял да създаде нов голям град.
Япония била въвлечена в гражданска война през целия 16-ти век,
докато през 1600 г.
воин на име Токугава Иеясу поел контрола над страната.
Той получил титлата шогун
и основал шогуната Токугава,
който управлявал страната повече от 260 години.
Отхвърляйки Киото, Иеясу преместил столицата си
в запуснато рибарско село
480 км по на север, наречено Едо.
То нямало да остане за дълго рибарско селище.
Подобно на повечето японски градове, Едо бил изложен на опасности.
През следващите няколко века
той бил опустошаван от пожари почти през 20 - 30 години,
но тези пожари не попречили на развитието на Едо.
В началото на 18-ти век там живеели повече от един милион души,
два пъти повече, отколкото в Лондон.
Той станал един от най-големите градове, а може би и най-големият град в света.
Токугава затворил границите на страната за всички,
освен за няколко холандски търговци
и наложил твърда социална йерархия.
Владетелите на Едо призовавали към дисциплина и строгост,
но не всички ги слушали.
С времето гражданите започнали да създават своя собствена култура,
удивително жизнена популярна култура, контракултура.
Техният Едо бил населен с актьори,
танцьори, сумо борци, кукловоди,
гангстери и куртизанки.
Това било твърде далеч от изисканата дворцова култура.
Япония не била виждала нищо подобно преди.
Тези декадентски прояви
били съсредоточени в квартала за удоволствия на Едо,
оградена със стени общност, често наричана укийо,
което на английски език означава "плаващ свят".
Но плаващият свят не бил само физическо място,
той бил и състояние на духа.
"Разкази за плаващия свят", 1661 г., Асаи Рийой: "Живеем само за мига,
насочваме цялото си внимание към красотите на луната, снега,
вишневите цветове и кленовите листа,
пеем песни, пием вино,
забавляваме се и просто плаваме, плаваме,
без да ни е грижа за немотията, която ни грози,
няма да загубим кураж,
като кратуна, плаваща по течението на реката -
това наричаме плаващ свят."
Обичаме да говорим много за Париж от 19-ти век
като за въплъщение на модерна, градска, упадъчна култура,
но Едо вършел точно същото нещо 200 години по-рано.
Плаващият свят на Едо породил форми на изкуство,
които били типично японски.
Една от тях била кабуки.
Легендата разказва, че театърът кабуки е създаден в Киото през 1603 г.,
в същата година като самия шогунат.
Казват, че началото е положено от група жени,
започнали да изпълняват сценки с песни и танци
пред група мъже, които били смаяни,
и не е изненадващо, че това се оказало популярно.
Кабуки се развил в поразителна театрална форма
с много стилизирани движения и екстравагантни костюми.
Най-добрите актьори станали големи градски знаменитости.
Театрите Кабуки били шумни места.
Зрителите дюдюкали и освирквали, скачали на сцената,
започвали да се бият и да буйстват на трибуните.
В помещение като това строгият социален ред на шогуната
можел да бъде временно и безразсъдно отритнат.
Управниците се опитали да регулират тази жива нова форма на изкуство,
но тя се оказала популярна дори сред самураите,
и все още е популярна днес.
Ичикава Ебизо е 11-то поколение
в династия на изпълнители на кабуки,
произлязла преди повече от 300 години в периода Едо.
Той е и един от най-известните мъже в Япония.
Аз съм от фамилията Ичикава Данджуро.
Тя е най-известната фамилия в света на кабуки,
така че се очакваше да следвам традицията.
Кабуки се е зародил в Едо.
Страстта и възторгът от живота на хората
достигнали своя връх в периода Едо.
Това било безподобно време.
Тогава се родил театърът кабуки
и той все още е обичан днес.
Кабуки се изпълнявал първоначално изцяло в женски състав,
но шогунатът, който не харесвал репутацията им на разпуснати жени,
забранил на жените да излизат на сцената.
Те скоро били заменени от мъже и в мъжките, и в женските роли.
Спектакълът можел да продължи цял ден и да привлече всяка социална класа.
Млади и стари, богати и бедни притиснати рамо до рамо.
В миналото кабуки бил чисто забавление
и дори едно ежедневно събитие можело да се превърне в игра.
Заради глобализацията японците загубиха своята идентичност.
Ролята на кабуки днес е да се опита да преоткрие
японския начин на мислене.
Историята се разиграва в квартала на червените фенери.
Аз играя ролята на конте,
получавам писмо от любовницата си и отивам да я посетя
и след това участвам в сбиване.
В Едо най-често можете да видите боеве и пожари.
Много от това, което знаем днес за традиционния кабуки,
идва от забележителните картини, които са го обезсмъртили.
Също като кабуки, те били важна част от плаващия свят на Едо,
а сега се отъждествяват с японската култура като цяло.
Гравирането върху дървени блокчета се практикувало в Япония
стотици години,
но в периода Едо станало възможно да се правят пълноцветни отпечатъци
за първи път.
Те станали много популярни.
Те били широко разпространени и обикновено много евтини,
но сега те са най-известните изображения в японското изкуство.
Казуо Ватанабе е майстор на гравюри върху дърво.
Той прави гравюри от 50 години
и използва методите, въведени в Едо през 17-ти век.
Кажете ми първо как започнахте да се занимавате с укийо-е?
Не се захванах с това по собствен избор.
Баща ми беше резбар и ми наредиха да го правя, тъй като бях най-големият син.
В гравирането върху дървени блокчета има три дейности -
илюстратор, дърворезбар и печатар. Аз съм дърворезбар.
Първо илюстраторът рисува картината, след което идва ред на дърворезбаря.
Аз гравирам изображението в основните му линии,
след това правя цветни блокове.
Те се предават на печатаря, който прави пробен отпечатък.
Ние правим около 100 копия,
а след това издателят ги продава.
Като занаятчии можем да правим препечатки на картини от периода Едо
и на начина на живот на хората в Едо.
Гравюрите върху дърво били закупувани и продавани в Едо с хиляди,
много от тях се фокусирали върху плаващия свят.
Японците дори ги нарекли укийо-е -
"картини на плаващия свят".
И никой художник не го е уловил по-добре от Китагава Утамаро.
Утамаро е една от големите загадки в изкуството.
Неговите картини са световноизвестни,
но ние не знаем почти нищо за човека, който ги е направил.
Не знаем кога се е родил, не знаем нищо за неговия произход.
Той не е споменат в нито един официален документ.
Не е оставил никакви писма, дневници и лични документи.
Подобно на плаващия свят Утамаро действал успешно в сумрака.
Едно нещо обаче изглежда вероятно -
Утамаро прекарвал много време в квартала на червените фенери в Едо.
Една трета от всичките му картини са за секс-работниците в града.
Интересът на Утамаро към жените в Едо
се вижда в една книга, която той публикувал през 1788 г.,
наречена „Поема за възглавницата“.
Тя се състои от 12 чувствени изображения.
Това е рядко, ранно копие,
съдържащо оригиналните отпечатъци на Утамаро,
а аз дойдох да видя любимата ми картина.
Тази картина изобразява мъж и жена,
целуващи се на горния етаж в една чайна.
Знаем, че е на горния етаж,
защото листата на дървото камелия се подават,
едва ли не надничат над балкона.
Може да се предположи, че героите вече са правили секс.
На ветрилото има стихотворение, което гласи:
"Клюнът му бе притиснат здраво в мидената черупка,
"бекасът не може да избяга от есенната вечер."
За щастие или може би за съжаление,
не можем да видим нито клюна, нито мидената черупка.
Смятам, че най-привлекателното в това изображение
е това, което не е показано.
Не можем да видим, например, лицата на тази двойка.
Трябва да си ги представим.
Но именно детайлите са толкова неустоими.
Извивката на хълбоците й.
Нейният тил,
който по онова време бил смятан за по-еротичен дори от гениталиите.
Косата й отстрани на тила.
Лявата му ръка, докосваща рамото й.
Лявата й ръка, докосваща брадичката му.
Но ако се вгледате внимателно,
ще видите нещо наистина забележително в тази картина.
Точно тук, полускрито от косата й, е окото, неговото око,
което гледа нея или може би нас.
Нямам никакво доказателство за това,
но се питам, просто се питам
дали това не е самият Утамаро, гледащ ни втренчено през вековете.
Утамаро бил майстор на сдържаното изображение.
Но не всичките му картини показват такава сдържаност.
Еротичните изображения били популярни и сред мъжете, и сред жените
на всички обществени нива в Япония.
Днес може да ги смятаме за порнографски,
но този термин би бил непонятен в Едо през 18-ти век.
Наричали се "шунга",
което означавало буквално "пролетни картини",
те възхвалявали интимността и сексуалното удоволствие
с детайли, които можем да си представим или често са съвсем ясно изобразени.
Но плаващият свят не бил единственият обект на гравюрите върху дърво.
През 1850-те Хирошиге направил 100 изгледа
на великия град Едо.
Те пресъздават неговите магазини, гъмжащи улици,
неговите водни пътища и брегове.
Самите изображения са смайващи
с находчивостта, динамичността, остроумието
и с неустоимата си красота.
Хирошиге, Утамаро
и другите гравьори от Едо са развили до съвършенство
една забележителна японска форма на изкуство,
но също създали основата на нова визуална граматика,
смела, графична, пестелива,
и не след дълго техният стил се разпространил по целия свят.
В средата на 19-ти век
японските търговски пътища започнали да се отварят
и стоките им започнали да се изпращат през моретата.
Кимона, ветрила, хартия за писане,
порцелан и керамика, лакове,
и, разбира се, безброй отпечатъци на укийо-е скоро наводнили Запада,
а Западът бил удивен.
Европейските художници били впечатлени от укийо-е.
Те се появили на заден план при Мане...
...и на преден план при Моне.
Винсент ван Гог бил толкова въодушевен от Хирошиге,
че направил копие на тази картина на Едо.
И така японските нововъведения
спомогнали за оформянето на познатото ни модерно изкуство.
Хората от Едо постигнали нещо наистина значително.
Те създали култура,
която за първи път изглеждала типично японска,
но която след това оказала влияние на целия свят.
Ала както Япония променила Запада, така и Западът променил Япония.
Изолираното стотици години традиционно японско общество
сега изглеждало несъвместимо със съвременния живот.
Господството на самураите и техните затворени граници приключвало.
От 1860-те години
Япония щяла да изостави голяма част от многовековната си култура
и вместо това да се стреми да стане модерна, индустриална нация.
В потвърждение на това намерение град Едо щял да бъде променен.
Японската столица била едновременно нова и стара.
По същество тя все още била град Едо.
Същото място, същите сгради, много от същите жители.
Но сега градът бил активизиран отново с нова идентичност и ново име.
От 13 септември 1868 г. го знаем като Токио.
Тези западни стремежи за първи път приели физическа форма именно в Токио,
най-осезаемо в архитектурата.
В края на 19-ти век
по улиците на града започнали да се появяват сгради с европейски вид.
Министерството на правосъдието сякаш е трансплантирано от Париж.
А градската необарокова жп гара
би подхождала повече на Амстердам.
Но най-поразителната аномалия била резиденцията на престолонаследника,
завършена през 1909 г.
Това е дворецът „Акасака“.
Неговият архитект, Токума Катаяма,
пътувал цяла година из Европа
и проучвал големите кралски резиденции в Германия, Франция и Великобритания.
И тази негова сграда, сигурен съм, че ще се съгласите,
е в духа на Бъкингамския дворец.
Тя е, ако е възможно такова нещо, още по-царствена отвътре.
Голямото стълбище е направено от карарски мрамор от Италия
и лангедокски мрамор от Франция.
А огромните приемни зали горе са пищно декорирани.
Има картини, направени в европейски стил.
А полилеите, всеки от които има 7000 части и тежи почти тон,
са били доставени специално от Франция.
Ако ме бяха вкарали в тази сграда със завързани очи,
без да ми кажат къде съм,
със сигурност никога не бих предположил, че е в Япония.
Като се разхождам из този дворец, имам чувството, че съм във Версай.
Странно алтер его на Версай, но това била целта.
Тази сграда и много други подобни в Токио
били част от опита за представяне на Япония като...
...европейска сила.
Това бил нагъл акт на присвояване на култура.
За двореца Акасака била похарчена огромната сума от 5,1 милиона йени.
Той бил прекалено екстравагантен дори за престолонаследник
и останал необитаван през голяма част от 20-ти век.
Извън двореца Токио се променял по друг начин.
Била в ход гигантска програма за строителство и индустриализация.
ЖП, трамвайни линии и магистрални пътища преобразили облика на града.
А след това бил преобразен допълнително
от поредица типично японски бедствия.
На 1 септември 1923 г. голямото земетресение от Канто ударило Токио,
убило 142 000 души и унищожило голяма част от града.
Токио едва се бил възстановил, когато отново бил разрушен.
По време на Втората световна война
ВВС на САЩ подели серия от въздушни бомбардировки срещу Япония,
под прицела им попаднали 67 града, 500 000 души били убити,
а повече от половин Токио бил разрушен.
Когато Япония се възстановила отново,
тя възприела един нов вид свръхмодерност,
където само прогресът с главно П имал значение.
Между 1945 г. и 1963 г.
населението на Токио нараснало от 3,5 милиона до над 10 милиона души,
като все повече хора напускали провинцията и се премествали в града.
По същото време страната преживяла безпрецедентен икономически растеж.
И все пак в процеса на преобразуването на Токио
доста неща се останали непокътнати в пролуките между лъскавите сгради.
Тези пролуки са оцелели
в малка част от квартала Шинджуко, наречена "Голдън Гай".
Голдън Гай бил възстановен след войната и скоро се превърнал в отделен свят,
лабиринт от улички и барове.
Това бил плаващият свят на съвременния Токио,
място, където Утамаро вероятно би се чувствал като у дома си.
А през 1961 г. тук дошъл съвременният Утамаро -
Дайдо Морияма -
основателят на японската улична фотография.
Той бил на 23 г., когато за първи път дошъл в Токио
и си намерил дневна работа като помощник-фотограф,
но нощем го привличала тъмнината на Шинджуко.
Шинджуко ми оказа огромно влияние.
Той беше като арена на човешките желания,
така както изглеждаше целият Токио.
Той е хаотичен лабиринт,
затова е интересен.
Методите на Морияма са прости.
Той ходи нагоре и надолу по улиците на Шинджуку,
шмугва се в тесни улички и тъмни ъгли, гледа във всички посоки.
И както си върви, използва малък фотоапарат,
за да прави снимка след снимка.
Ранните снимки на Морияма
са запечатали хедонистичните обитатели без корени на токийския "подземен свят".
Но той все по-често рушал устоите на своето изкуство.
През 1972 г. в класическата му творба "Сбогом на фотографията"
неговите портрети на града са толкова размазани, зърнести
и зле композирани, че са почти неясни.
Намирате ли града особено вълнуващ
в определени моменти на деня или нощта?
По всяко време на денонощието е интересно.
Аз съм живо същество, но такова е и градът.
Той е забързано и енергично същество.
Така че всяка негова снимка, която правя,
е стимулираща и вдъхновяваща.
Аз искам просто да правя снимки.
Не искам да мисля за сложни неща като чувства или естетика.
Ако видя нещо, което възбужда моя интерес, бързо правя снимка.
Снимката запечатва това, което действително е там,
но има нещо отвъд тази действителност.
Аз го наричам "подземния свят".
Подземен свят означава обикновено
светът, към който преминаваме след смъртта.
Това искам да видя и да снимам.
Случвало се е да ми откраднат фотоапарата,
да ми вземат филма, да ме ударят.
Това може да се очаква.
Понякога, когато се събудя и не се чувствам добре,
мисля си, че не искам да излизам навън днес, но го правя.
Започвам да се разхождам и да снимам, влизам в рутината
Ето така усещам нещата.
С течение на времето в Токио имаше големи промени,
но аз, като уличен фотограф, не видях много промени.
За мен Токио е един и същ от момента, когато го видях за първи път.
Ако някоя фотография изразява делото на Морияма, то това е тази,
направена през 1971 г.
Неугледно бездомно куче поглежда назад към фотографа,
огряно от зимното слънце.
Кучето несъмнено е подобие на самия Морияма,
самотник, търсещ из улиците полезни отпадъци.
Но може би то е също така символ на Япония,
страна, която все още не е намерила своята идентичност
през бурния 20-ти век.
Но през следващите години Япония препускала все по-напред към бъдещето.
Икономическото чудо, започнало през 60-те години,
достигнало своя връх през 80-те години
и страната станала втората най-голяма икономика в света.
Токио бил двигателят на тези промени,
той бил преустроен и преобразен невероятно бързо.
Но въпреки че гледал решително към бъдещето,
културата на града останала обсебена от духа на миналото.
През 1987 г. излиза класическият анимационен филм "Акира".
Той започва с твърде позната сцена -
Токио е сринат доземи.
Историята, която следва, има всички необходими компоненти
на съвременна научна фантастика -
постапокалиптична антиутопия, правителствена конспирация
и деца със свръхсили.
Той се състои от 160 000 ръчно нарисувани изображения
и 327 цвята,
50 от които са специално създадени за филма.
Но звездата във филма е самият Нео Токио,
ослепителна сцена за блянове и кошмари.
Бомбардировка! Влизайте бързо в скривалищата!
През следващата година друг филм се връща към темата
за унищожаването на японските градове през войната.
Да влизаме, този път ще има голяма бомбардировка.
„Гробът на Светулките“ е знаков филм в историята на анимацията.
Той разказва трагичната история на брат и сестра, борещи се да оцелеят
през последните месеци на Втората световна война.
Филмът е режисиран от Исао Такахата,
един от съоснователите на студио Гибли
и обрисува собствените му спомени от войната.
Имаше много пожари, защото всички сгради бяха от дърво.
Исао Такахата, Студио Гибли
Преживях въздушните нападения,
но тези преживявания не са изразени пряко.
В крайна сметка това е безкраен цикъл, който се повтаря,
така че аз по-скоро съм се помирил с всичко това.
Имали сме не само бомбардировки и пожари,
но и цунами.
Наскоро също имаше цунами, но то е част от многото.
Дори когато американците пуснаха бомбата,
Япония се справи с инцидента,
както с всяко друго бедствие.
Може да ви се стори странно, че ще го изразя така грубо,
но ние сме свикнали да се възстановяваме,
също както дърветата порастват отново, така и животът продължава циклично.
Токио се промени толкова много
и въпреки че казват,
че това показва жизнеспособност,
може би е само в нашата душевна нагласа.
Сега, прехвърлил 80 г.,
Такахата е публикувал книга за връзката
между изкуството на ранните ръчно изрисувани свитъци и анимацията,
които според него принадлежат
към една и съща описателна художествена традиция.
Еха!
Значи това е пожар, унищожаващ града?
"Сказание за старшия съветник Бан", 12-ти век
Тук хората са по-спокойни,
защото вятърът не духа към тях.
Тук старейшините обсъждат как е започнал пожарът.
Когато гледате такъв свитък,
не ви ли се струва, че гледате творба на хора от вашия бранш?
Разбира се, аз гледам как са изобразени героите
и какви пози заемат,
как се появяват те по-нататък в свитъка.
Всеки герой е изрисуван точно и равномерно,
също както в моите анимации.
Великите анимационни филми били просто част от големия разцвет
на японските творчески индустрии,
които били породени от типично японския градски живот,
но се обръщали към целия свят.
От 80-те години Япония и по-специално Токио,
се превърнал в креативен център за кулинария, мода, кино,
битова електроника, компютърни игри
и много други форми на популярната култура.
Вземете която и да е нова мания или мода -
тя вероятно е произлязла от тук.
Исей Мияке
Заедно, токийските дизайнери предизвикали Париж
като световен лидер в модата.
"Като момчетата"
Лайфстайл марките се заели с проблемите на градския живот
и продължават да завладяват света.
Кияри Памю Памю
А нейната поп култура привлече милиони фенове
и изгради огромна международна аудитория.
Покемон интернешънъл
В много от тези области
великият град Токио попил най-новите моди,
преправил ги по сензационни начини
и след това ги експортирал обратно по света.
Тази шеметна, високоскоростна градска естетика
също така оказала влияние върху японските художници.
"500 архати", Такаши Мураками, Музей на изкуството „Мори“
Те са черпили вдъхновение от града,
и от неговата популярна култура.
Но от всички тях, никой не е уловил по-добре духа на времето
от 87-годишната Яйой Кусама.
Какво мислите за полка точките и как ги включвате в творбите си?
Попитайте ръката ми.
Кусама създава своя собствена марка поп-арт от 1960-те,
в резултат на което възникват редица психеделични, популярни,
но дълбоко лични образи.
Но най-известните инсталации на Кусама
са нейните огледални стаи -
малки, тъмни камери покрити от всички страни с отразяващи повърхности,
осветявани само от мигащи светодиоди
и трансформирани в безкрайни стайни галактики.
Можете да разберете защо това изкуство радва хората по целия свят.
Това е като...
...не знам, сякаш попадате в калейдоскоп
или пристъпвате в сценичен декор на научна фантастика.
Но знаете ли за какво ми напомня най-вече тази творба?
Напомня ми за града.
Напомня ми за почти безкрайния метрополис,
бляскащ в нощта.
Градовете са вдъхновявали през вековете
някои от най-великите японски изкуства,
но самите те са творения,
динамични, сложни и често красиви.
Това е разказ за японското градско въображение
и за развитието на изкуството и културата на три големи града.
В Киото японците овладели красотата и елегантността.
В Едо те намерили свой собствен, често дяволит глас.
И в Токио превърнали разрухата в съзидание.
И в този процес
те спомогнали за оформяне на една страна, неумолимо търсеща себе си.
Градовете са двигатели на културните промени,
защото сбират хората заедно
да се конкурират, да си сътрудничат и да създават нещо ново.
Така е по целия свят, разбира се,
но не се сещам за много държави,
толкова силно дефинирани от техните градове като Япония.
В последния епизод
ще се осмеля да вляза в най-интимните пространства в Япония -
в домовете на хората.
Ще проуча как в Япония домът е станал произведение на изкуството.
Воден от духа на майсторите, които са го направили,
и богатите традиции, развити във вътрешните му пространства,
японският дом продължава да преобразява нашия живот на Запад.
Превод: Бисерка Иванова kolibka.com © 2019