Войната бе съдба на цяло поколение евреи живеещи в Палестина, земята на Израел.
Те и много от техните родители, се борили и градили в продължение на половин век
вдъхновени от мечтата за еврейска независимост.
Към тях ще се присъединят също евреи от арабските страни
и тези оцелели от европейската трагедия,
копнеещи за родина, където да няма гонения.
Египет, "не". Съветският съюз, "да".
Обединеното кралство, "въздържа се". САЩ, "да".
= ООН, Ню Йорк, ноември 1947г. =
Резолюцията на специалната комисия за Палестина,
бе приета с 33 гласа "за", 13 "против" и 10 "въздържали се".
В края на II Св. война, евреите в Палестина били решени да основат държава.
Първото обявяване на еврейски суверенитет на земята на Израел,
за последните 2000 години.
На 29 ноември 1947-ма, Обединените нации гласуват за установяването на 2 държави:
Една еврейска и една арабска в разделена Палестина.
Арабите се заклели да осуетят създаването на еврейска държава дори с война.
Този филм е историята на тази война.
ИЗРАЕЛ Раждането на една нация
С участието на Мартин Гилбърт Част първа
Това е земята на Израел, също така наричана Палестина
след като римляните я завоювали преди 2000 години.
Дълга е около 500 километра и широка около 65 километра.
Земя, за която са се водили битки с векове.
Сега за нея щели да се бият още веднъж.
Планът за разделение дал на палестинските евреи малка част от земята на Израел.
Райони в които живеели основно араби, щели да станат част от арабската държава.
Включително и по-голямата част от Галилея.
Райони, които били основно еврейски, щели да си останат еврейски.
Пустинята Негев, била дадена на евреите.
Йерусалим в средата, щял да стане интернационален град.
= Йерусалим по време на Британският мандат =
Британците завоювали Палестина през I Св. война, а Лигата на нациите
одобряват мандат на британците да управляват страната.
Палестина не изглеждала като подмандатна територия,
ами като неразделна част на Британската империя.
Империя, която се намирала като под обсада след II Св. война,
след като все повече народи се стремели към независимост.
Британците управлявали Палестина в продължение на 30 години.
Повече от 30 британски укрепления били разпрострени в страната.
Те контролирали стратегически пътища и кръстовища.
Укрепленията били построени през 1936-та, заради арабският бунт.
През 1948-ма, когато британците се приготвяли да се оттеглят,
за всяко едно от тях имало ожесточена битка за контрол между евреите и арабите.
= Латрун =
Това укрепление в "Гешер" било разположено близо до ЖП прелеза при река Йордан,
който свързвал Палестина с Трансйордания и Сирия.
В центъра на страната в Латрун, това било полицейското укрепление,
което контролирало входа на дефилето за Йерусалим откъм крайбрежната равнина.
Еврейското население в Палестина било само 600 хиляди,
когато започнала войната за независимост.
Но от тази малка общност се появили група лидери с редки качества.
Били от поколение, което се надявало да бъдат фермери и строители на страната,
но принудително се превърнали в лидери поради серия от бурни събития.
Давид Бен Гурион бил лидерът на еврейската общност
и станал първият министър председател на Израел.
Игал Алон бил военен главнокомандващ, пълнен с достойнства и решителност, роден в Израел.
Неговият помощник, Ицхак Рабин, също бил роден в Израел.
Игал Ядин бил брилянтен стратег, който станал Началник Щаб на армията,
а по-късно световно известен археолог.
Моше Даян също е оставил диря през войната за независимост на Израел.
Бил воин, а след това опитен държавник.
Менахем Бегин бил лидерът на "Иргун", стремящ се не към разделението,
ами за еврейския суверенитет върху цялата страна.
Евреите били разделени на няколко "армии" или военни групировки.
Всички те били нелегални "армии" по време на мандата.
Провеждащи тренировки далеч от очите на британската полиция.
"Хагана" била най-силната измежду тях.
Тя била подчинена на началника на Еврейската агенция, Давид Бен Гурион.
Когато започнала войната, "Хагана" имали 32,000 регистрирани войници.
И около 13,000 оръжия, основно пушки.
"Хагана" имала амуниции само за 3 дена битка.
"Палмах" била елитната военна част,
в която повечето членове били от колективните селища, кибуците.
Също така е била част от "Хагана", но е имала полунезависимо командване.
В навечерието на войната "Палмах" имали 3000 бойци.
"Ецел" или "Иргун" била военна организация на десницата.
Членовете й извършвали насилствени действия за сплашване, срещу британците и арабите.
"Иргун" имали около 2000 бойци в редиците си.
Веднага след решението на ООН да разделят Палестина,
еуфоричното мечтаене за еврейска държава в земята на Израел
било нарушено от суровата действителност на започналите престрелки.
3 дена след като арабски снайперисти атакуват цивилен автобус
на средиземноморското крайбрежие убивайки 5-ма евреи,
арабите нападнали търговският център в Йерусалим,
точно до портала Яфо, (на Стария град)
причинявайки разрушения и почти го изгорили до основи.
Никой не бил убит, но еврейското население било в шок.
В Йерусалим и навсякъде, араби и евреи вече били в положение клонящо към война.
Британски патрули се опитвали да възстановят мира и реда в страната.
Междувременно крояли тайни планове за тяхното оттегляне от страната.
Лидерът на палестинските евреи бил Давид Бен Гурион.
Бил уважаван и дори страхопочитан от колегите си.
Бен Гурион искал да се бие срещу арабите,
да обуздае силите на дисидентите от "Иргун"
и да създаде еврейска държава.
Неговата визия за демократична еврейска държава и стратегията му за постигането й
оформя борбата на новите израелци срещу враговете им.
Някой от решенията му, преценени спрямо приетите военни стандарти, били необичайни.
Той бил решен да задържи Йерусалим, религиозен, исторически символ
на еврейска държавност и националност, въпреки всички получени военни съвети.
Градът е далеч от крайбрежната равнина, бил подложен на арабска обсада,
което го правил изключително труден за отбраняване.
Бен Гурион бил също решен, въпреки съвета на военните,
да защитава докрай всяко едно еврейско селище.
Южно от Йерусалим бил Гуш Ецион, група от 4 малки колективни селища,
кибуци, които били само с няколко стотин жители.
Гуш Ецион бил разположен извън границите на еврейската държава
според планът на ООН за разделение.
В началото на януари офицерът от "Палмах" Узи Наркис станал командващ на Гуш Ецион.
= Узи Наркис = Щом видях този сектор, разбрах
че той обречен.
Нямаше никакъв шанс,
за тези 4 малки кибуца,
които вече бяха под обсада, да оцелеят.
Конвоите от Йерусалим до Гуш Ецион трябвало да минават
през няколко арабски села и пътища контролирани от араби.
Няколко дена след като Наркис бил назначен,
арабите от съседните села атакували селището.
На 14 януари, сутринта,
мисля, че никога през живота си не съм виждал толкова много араби,
в тази долина тук, която се нарича "Долината на благодатта".
Всичките, толкова много, хиляди,
се движеха бавно,
главно към Кфар Ецион.
Наркис получил съобщение по радиото от съседен кибуц,
че арабите ще спрат за да закусят преди атаката им.
Тази пауза предоставила възможност. Наркис одобрил да се атакува.
Взвода от "Палмах" ги хвана по средата на закуска,
щурмуваха ги, атакуваха ги,
и всичките се оттеглиха. Убити или ранени и т. н.
Това бе всъщност възпирането на атаката.
Еврейските войници останали с малко оръжия и почти никакви муниции.
Наркис поискал помощ от командният център на "Палмах" в кибуц Маале Ахамиша.
Била възложена специална мисия.
На 15 Януари, 35-ма мъже включително и студенти от Еврейският университет,
тръгнали пеша нощем през хълмовете на Юдея,
за да доставят подкрепления на защитниците на Гуш Ецион.
Нямали радио устройство с тях.
Арабин, които ги срещнал очевидно ги упътил грешно,
и след това мобилизирал арабските селяни срещу тях.
Всичките 35-ма били убити.
Араби от съседните села се събрали да видят мъртвите.
Тези снимки били заснети по-късно от израелските войски.
Телата били осакатени.
Това беше наистина много тежко.
Защото арабите, палестинците по онова време...
Виж, убиваш врага си, добре. Защо трябва да го насичаш?
Убийството на 35-имата,
показа на палестинските евреи действителността на жестоката война.
Погребението било мрачно. Снимките на осакатените трупове не били публикувани.
Цивилният лидер на кибуц Кфар Ецион бил Давид Бен Давид.
= Давид Бен Давид = Това беше шок.
Страхувахме се, че съдбата на 35-имата
може да стане и наша съдба.
Имаше много мнения. Някой много категорични, някой не чак толкова, каквото беше моето.
Но това ни даде чувството,
че ни очаква доста жестока съдба.
= Бен Шемен, февруари 1948г. =
През февруари, за първи и последен път Бен Гурион разрешил отстъплението на селище.
Това е пансионът на Бен Шемен, разположен близо до арабският град Лод.
Извън границите на еврейската държава според планът за разделение на ООН.
Този филм, показан тук за първи път, е сниман от един от учителите в Бен Шемен,
и си е стоял в чекмедже в продължение на 50 години.
Младежите били главно оцелели от Холокоста.
Британски войници, заедно с охрана от Хагана, придружавали младежите.
Те пътували към Кфар Виткин,
селище разположено в еврейските територии на брега на Средиземно море,
където се надявали да намерят безопасност.
В северната част на страната битката също се развиваше.
Северните градове били смесени, имало и евреи и араби.
Хайфа, разположена на брега на морето,
била основното пристанище на страната и все още под британски контрол.
Британците използвали силата си, за да задушат еврейската имиграция.
Въпреки, че по-голяма част от Галилея бил населена с арабски села,
израелски кибуци били разпръснати из целия район.
Арабската армия за освобождение под лидерството на Каукджи,
действаше с подкрепата на доброволческата Сирийска армия.
Тя контролираше равнините на север.
На 16 февруари, войските на Каукджи атакували в долината на река Йордан
селището Тират Цви, религиозен кибуц.
Евреите удържали атаката. 1 евреин и 40 араби били убити.
За да запазят достойнството си арабите обявили голяма победа с над 300 убити евреи.
В Йерусалим битката също се развивала.
На 22 Февруари имало голяма експлозия на улица "Бен Йеуда".
47 евреи били убити и 130 ранени.
Евреите били разгневени. Подозирали, че са замесени дезертьори от британската армия,
които помагали на арабите да поставят бомбите.
На 11 март имало и друга експлозия.
Този път в сградата на Еврейската агенция в центъра на Йерусалим.
На практика седалището на еврейското правителство.
Кола пълна с експлозиви била паркирана пред входа
от доверен до момента арабски служител в консулството на САЩ.
Експлозията убила 12 евреи.
Арабските села около Йерусалим държали града в задушаващ захват,
като го откъсвали от крайбрежието.
Арабите тормозили и атакували конвоите, причинявайки загуби и убити.
Бригадата "Харел" на Палмах получила задачата да завоюва пътят до Йерусалим.
Сред тези в бригадата била и 17 годишна медицинска сестра. Името й било Ципи Нерия.
"Шаар Хагай" Пътят към Йерусалим 1948г.
= Ципи Нерия = На този хълм, с красивото смокиново дърво,
арабите чакаха в засада и информираха съседните села, че пристигаме.
Тук беше селото "Бет Махсур", "Сарис" и други арабски села.
Те ни чакаха там, информираха и другите села и след това ни причакваха на пътят.
Слизаха на самият път и стреляха по гумите ни.
Просто се превръщаше в битка лице в лице, дотолкова се приближаваха до конвоя
Всеки конвой била отчаяна мисия, доста били спрени.
Имало плячкосване и убийства. Много еврейски животи били загубени.
Няколко конвоя успели да преминат.
С продължаването на битките нараствали и митовете и легендите.
По това време един млад поет написал: "Конвоите успяха да пробият до града"
"От двете страни на пътя има положени мъртви"
"Желязното скеле е тихо както приятелят ми"
"Баб Ел Уад, помни имената ни завинаги"
"Баб Ел Уад, по пътят към града"
"Шаар Хагай" Пътят към Йерусалим, 1998г.
Желязното скеле все още седи на пътят към Йерусалим,
за да ни напомня за битката.
Кораба на Хагана "Безстрашен", Пътуващ от Европа
Непосредствено след II Св. война,
европейските евреи отчаяно се опитвали да си проправят път до Палестина,
но били спирани поради британските ограничения.
Много от тези евреи били оцелели от Холокоста.
Те мечтаели не само за убежище в земята на Израел,
но и за един сигурен живот в еврейска държава.
Британският надзор над бреговете на Палестина бил постоянен.
Въпреки, че успели да възпрат много евреи,
всъщност накарали еврейските бежанци да станат още по-решени
да достигнат земята, която считали за свой дом.
Корабът на Хагана "Безстрашен", бил един от спрените.
След като били залавяни,
бежанците били изпращани в лагери за интернирани в Кипър на 300 км.
Имало и европейски евреи,
които успели да се промъкнат през бариерата на британският надзор.
Сред тях бил един от малкото, които знаели как да стрелят с картечница.
Оцелял от Холокоста, който бил партизанин в горите на Полша.
И след това обучавал други в лагер за разселени в близост до "Берген Белзен".
Името му било, Менахем Улман.
Реших да дойда тук, да създам държава
= Менахем Улман = да се оженя, да ми се родят деца.
Заради всичките, които бяха убити през Холокоста в Европа.
Воюването тук бе все едно съм в Варшавското гето.
Без шанс да излезеш, но трябваше да се бием.
Април 1948г. бил запомнен като жестокия месец.
Бил жесток и решаващ, месец, който решил посоката на войната.
В Йерусалим имало битка с цел контролирането на различните квартали.
Имало еврейски победи, също така и загуби.
Арабската обсада над Йерусалим се затегнала.
В Еврейския Йерусалим почти нямало какво да се яде и пие.
Всяка капка вода била ценна.
Било оценено, че само оставащите провизии за две седмици
делели Йерусалим от гладна смърт.
Артилерийски обстрел имало от Старият град и арабските селища около Йерусалим.
Имало райони под еврейски контрол, но нямало териториална непрекъснатост,
което затруднявало много ефективността на защитата.
Еврейският квартал на Стария град, населен основно от религиозни,
бил подкрепен от бойци от "Хагана" и "Палмах".
В покрайнините на Йерусалим, арабски селяни и нередовна войска обграждали града,
и нападали конвоите носещи храна и припаси.
Евреите търпели тежки загуби.
Менахем Улман бил свидетел.
Спомени за мъртви и живи.
На жертви, патриотизъм, на сплотени хора,
които бяха готови на всичко.
И името на тази акция бе:
"Победа или смърт"
В началото на април, бойците от "Палмах" разположени на хълмовете около Йерусалим
планират атака, за да освободят коридорът водещ към Йерусалим,
за да може да се докарват провизии и други доставки.
Районът на Йерусалим, Тренировки на нередовни арабски бойци, 1948г.
Този запис показва арабски войски подготвящи се за битка,
на един от хълмовете около Йерусалим.
Оператора бил с арабските войски докато атакували.
Арабите тренират завладяването на еврейско селище извън града.
Всяко село около града било жизненоважно за контролът над града.
Само на няколко километра извън града бил този прекрасен хълм.
С гледка простираща се из цяла Юдея и чак до Средиземно море.
Наричал се "Кастел", или замък.
Стояли останките от някогашна крепост на римляните, а по-късно и на кръстоносците.
Арабският контрол над "Кастел" откъснал Еврейският Йерусалим от крайбрежието.
На 3-ти април еврейски войски завоювали хълма.
Но след продължителна 6 дневна битка били изтласкани.
Последната заповед към тях станал лозунг:
"Всички редници ще се оттеглят, командирите ще прикриват отстъплението им."
В навечерието на 8-ми април, евреите все още държали хълма,
въпреки, че хиляди арабски нередовни бойци били по-близо от всякога.
Един от взводните командири на "Кастел" бил Менахем Улман.
Този, който контролира "Кастел" контролира целият район.
Палестинският командир беше Абдул Кадер Хусейни.
Той прати всеки, който можеше, хиляди.
При последната им атака ги допуснахме да стигнат до оградата,
защото ни липсваха муниции.
Те бяха докладвали преди да стигнат до оградата, че са вече вътре.
Но след това ги отблъснахме, по-късно след половин час
пристигна джип с представител на ООН и искаше да се срещне с нашият командир.
Той каза: "Не знаете кого сте убили. Абдул Кадер Хусейни е мъртъв на пътя."
Имало голямо погребение на Хусейни, на Храмовият хълм в Йерусалим,
наричан от арабите "Харам ал-Шариф", благородното светилище.
Смъртта на Хусейни предизвикала разочарование в арабските редици.
Най-добрият им командир бил убит.
Районът около Йерусалим, село Дейр Ясин, 1948г.
В денят на погребението, на 10-ти април,
се случило още едно бедствие за арабите с дълбок политически ефект.
Бойци от "Иргун" нападнали арабското село "Дейр Ясин" и го завоювали.
Но имало повече от 200 мъртви араби, голяма част от тях били жени и деца.
Официалното еврейско ръководство били ужасени и отрекли да имат връзка с атаката.
Арабите навсякъде изоставяли къщите си. Бягайки с надеждата,
че ще се завърнат скоро след завоюващите арабски армии.
Главната цел на арабите била еврейският квартал на Старият град.
Евреи са живели там от стотици години
в непосредствена близост до Стената на плача.
Постоянно имало арабски артилерийски обстрел.
На 13-ти април била ударена детската градина и 20 деца били ранени.
Колкото продължавала обсадата,
трудностите и бедствията в еврейската част ставали все по-големи.
Артилерийският обстрел също ставал все по-интензивен.
Болницата "Хадаса" на хълма "Скопус", съседен на Маслиновия хълм
и разположена до Еврейският университет
била свързана с останалата част от Еврейският Йерусалим,
чрез тесен път през арабски квартал.
"Хадаса" била Йерусалимската главна еврейска болница.
Поддържана от американска женска организация и обслужвала пациенти евреи и араби.
Но нищо не било неприкосновено в разпространяващото се насилие.
На 14-ти април еврейският конвой пътувал по този път.
В него били доктори, медицински сестри, лекарства и пациенти за "Хадаса".
Въоръжени араби открили огън и спрели конвоя.
77 евреи били убити.
Американско момиче записало в дневника си: "Всички жители на Йерусалим се питат,
"Това няма ли край?"
В северната част на страната, хълмовете на Галилея
били толкова плодородни през 1948-ма колкото и днес.
Фермерите и араби и евреи искали да приберат реколтата си,
преди да започнат пълномащабните битки.
Британците планирали да се изтеглят от полицейските постове в района,
но не обявили точно кога.
Докато арабите планирали нападенията си,
извънредни събрания се провеждали в кибуците.
Заповедта на Бен Гурион била, да се удържи всяко еврейско селище.
До средата на април, въпреки свирепите арабски атаки,
нито едно еврейско селище не било загубено.
На 15-ти април, британците евакуирали
полицейските укрепления в Цфат и тази в Неби Юша,
стратегически точки контролиращи Източна Галилея.
Този елитен въоръжен отряд планирал изненадваща атака срещу Неби Юша.
Много от тези млади мъже загубили живота си.
Атаката била отбита.
"Палмах" претърпял поражение за първи път. Поражение което шокирало еврейският морал.
Яир Параг бил един от бойците.
= Яир Параг = За една нощ, половината от хората ни
бяха убити или тежко ранени. 22 души,
повечето от една и съща група, живеещи в един и същ кибуц,
идващи от едно и също младежко движение.
На други места имало впечатляващи успехи.
На 18-ти април британците евакуирали полицейското укрепление в Тверия.
След арабските атаки, еврейските въоръжени сили поели инициативата
и разделили града на две.
Арабското население избягало, оставяйки града под еврейски контрол.
Няколко дена по-късно, докато британците тайно подготвяли плана
за окончателното си заминаване през Хайфа,
"Хагана" били решени да завземат градът
и да отворят пристанището му за еврейска имиграция.
В битката за Хайфа еврейските и арабски сили били по равно,
около 600 бойци от всяка страна.
При залез слънце на 20-ти април,
"Хагана" започнали приклещваща атака срещу арабския квартал,
откъм пристанището долу и откъм горната част на града.
"Хагана" се обърнали към арабското население да останат в Хайфа,
но повечето араби избягали и оставили градът на евреите.
Битката била ожесточена. Еврейските въоръжени сили били впечатляващо успешни.
В битката имало загинали и от двете страни.
Битката завършила на 22-ти април с еврейска победа.
Когато арабските лидери си тръгнали от Хайфа, казали на евреите:
"Не ви признаваме и ще се върнем, когато вече не сте тук."
На 24-ти април британците евакуирали полицейското укрепление в "Цемах"
в южната част на Галилейско море.
Евреите успели да го завземат.
Само след няколко дена, на няколко километра на юг,
полицейското укрепление близо до кибуц "Гешер" станало място на битка.
След като британците го евакуирали, евреи от кибуц "Гешер" завзели укреплението.
"Гешер" означава мост и три моста пресичат река Йордан в тази точка.
Един от тях датира от римски времена.
ЖП линията между Хайфа и Дамаск преминавала през турският мост.
Близката влакова гара и мостовете били стратегически точки,
които контролирали кръстопътят между Трансйордания и Палестина.
Изведнъж на 27-ми април, йорданският Арабски легион,
добре въоръжена и обучена от британците редовна армия,
се появили от йорданската страна на реката.
Младите мъже и жени от Гешер, малко от тях над 30 годишни,
имали ограничено военно обучение.
Децата от кибуца вече били евакуирани.
В едно от събранията в кибуца било решено, че един човек
от всяка омъжена двойка с деца ще бъде пратен на сигурно място.
Измежду присъствалите бил Дуби Бар.
= Дуби Бар = Бе решено, че от всяко семейство с деца,
един от родителите трябва да бъде евакуиран,
за да не останат децата сираци без два родителя,
а само с един...
И решихме, че предимно майката ще е тази, която ще си тръгне...
но в някой случай,
майката бе по-важна от бащата за защитата на мястото
и решението бе, че този който е по-важен за защитата на това място,
трябва да остане тук.
Сблъсквайки се с решителна еврейска съпротива,
Арабският легион бил възпрян и се върнал обратно.
Силите на Арабският легион от "Гешер", били прехвърлени на фронта в Йерусалим.
Йерусалим, район Катамон, април 1948 г.
Престрелките из града вече определяли очертанията на Йерусалимските квартали.
Въпреки липсата на храна и муниции, евреите решили да атакуват,
за да свържат еврейските квартали.
На 29-ти април еврейските сили атакували в района на Катамон.
Ключов за битката бил гръцкият ортодоксален манастир "Сан Симон",
който бил под контролът на иракски войски.
Евреите подсигурили позицията, правейки го команден пост.
Евреите вече контролирали повечето от западната част на града,
въпреки, че еврейският квартал на Стария град продължаваше да е откъснат.
На 26-ти април, започнала битката за Яфо. Пристанищен град до Тел Авив.
Яфо щял да бъде част от арабската държава според плана за разделение на ООН.
Бойците на "Иргун" водели атаката, координирана с "Хагана".
Британският артилерийски обстрел над Тел Авив
и въздушните им атаки над близкият Бат Ям,
били с цел да подпомогнат арабите.
Британци войници стреляли по евреите,
които заплашвали падането на този жизненоважен арабски град.
До 11-ти май евреите победили.
Арабите масово се изнасяли от Яфо.
От 70,000 арабски жители, само 3,000 останали в града.
Почти по същото време битката за контрол на Източна Галилея,
в северната част на страната, достигнало връхната си точка.
Арабите от Цфат имали репутация на упорити бойци.
Когато британците се евакуирали по средата на април,
подразделение на "Палмах" проникнало в еврейския квартал, в горната част на града.
В продължение на няколко седмици царяло безизходно положение.
Накрая атакувахме веднъж и бе неуспешно.
Моралът бе много нисък.
Гражданите на Цфат ни крещяха: "Защо ни причинихте това?"
Иначе, можехме да се предадем на арабите и да оцелеем.
Сега ще заколят всички ни.
Командирът на "Палмах" Игал Алон, проникнал в арабските линии за да организира атака.
В навечерието на 10-ти май, атаката започнала.
На сутринта, Цфат бе празен.
Около 15,000 души си заминаха за една нощ и Цфат бе в наши ръце.
В Тел Авив еврейските лидери били по-решени от всякога да декларират независима държава.
Те се страхували от нашествие на редовните арабски войски.
Една от възможностите да бъде предотвратено клането,
бе кралят Абдула на Трансйордания да бъде убеден,
да се оттегли от коалицията на арабските армии.
Бен Гурион назначил Голда Меир за таен пратеник.
Тя преминала тайно през нощта с малък екип от хора
през контролираните от араби територии.
Били направени последни усилия с цел да се предотврати войната.
На 10-ти май Голда Меир дошла тук при река Йордан,
маскирана като арабка пресякла моста
за да се срещне с крал Абдула в летният му дворец в Шуна.
Кралят казал, че няма да има война
ако евреите се съгласят да не обявяват държава
и ако спрат всяка бъдеща еврейска имиграция.
Това било неприемливо.
Десетки хиляди оцелели от Холокоста чакали да имигрират за Палестина.
Щом негово величество иска война, Голда Меир казала на краля: "Ще има война!"
И допълнила: "Може би ще се срещнем скоро отново, след основаването на държавата".
Изправени пред декларирането на държавата, арабите подновили атаките си
срещу малкият еврейски кибуц "Кфар Ецион", южно от Йерусалим.
Ранените били закарани до съседен кибуц.
Арабски нередовни войски навлезли в кибуца и заколили всеки, който бил там.
Скоро след това Трансйорданският арабски легион изпъдил нередовните
и завоювал съседните еврейски селища.
Момента в който еврейската държава бе основана,
последните от нас напуснаха "Гуш Ецион"
и станаха военнопленници.
Декларацията за независимост на Израел, май 1948 г.
На 14 май 1948-ма, Израел станала държава.
Сега вече имало еврейска независимост в част от земята на Израел
след 2000 години разпръснатост.
Царяло щастие по улиците на Тел Авив и Йерусалим.
Радостта от настоящето засенчвала опасностите,
които можели да се случат през следващият ден.
На 15-ти май египетски самолети "Спитфайър" атакували Тел Авив.
Щетите от първият ден на войната били значителни.
Един "Спитфайър" бил свален.
Арабите показали, че техните бойни самолети имат дълъг обхват,
достигащ до местата с еврейско население.
Армейското мнение било почти единодушно, че държавата няма да оцелее.
Фелдмаршал Монтгомъри, които бе командвал Съюзнически армии победителки
в Северна Африка и Северна Европа дал мнението си,
че държавата Израел щяла да бъде победена до 2 седмици.
Арабите заплашвали Израел на всеки фронт.
На юг египтяните подготвяха пълна атака над Тел Авив и Йерусалим.
В центъра йорданският Арабски легион вече бе в Йерусалим,
а сега войските били подсилени, иракската армия се присъединила към тях.
На север и сирийската и ливанската армия се приготвяли за нашествие.
На 15-ти май, сирийците били готови за атака,
тук в южния край на Галилейско море.
Те напредвали през нощта, 2-те най-близки еврейски селища били евакуирани.
В Цемах, 42-ма евреи защитавали бившето полицейско укрепление.
Били се в продължение на 2 дена, докато всички 42-ма били убити.
В Тел Авив, Бен Гурион пратил Моше Даян на север с думите:
"Трябва да удържиш селищата в Йорданската долина."
Даян разположил войските за защита, но оръжията и мунициите били много малко.
В 4:30 сутринта на 20-ти май,
сирийската армия атакувала кибуц "Дегания" с танкове и огнехвъргачки.
Била кървава битка.
Сирийците били пред победа, когато около обяд 2 израелски оръдия,
наскоро доставени в Тел Авивското пристанище, пристигнали и открили огън.
Ефектът бил незабавен, и физически и психологически.
Сирийците се оттеглили. "Дегания" била спасена.
Трепет на облекчение се понесъл из новата държава.
Редовни арабски войски можело да бъдат победени. Израел можел да оцелее.
Оръдията били френско производство и ги наричали "Наполеончик".
Северните войски на "Хагана" разполагали само с 2 такива, оказали се безценни.
Южно от "Дегания", кибуцът съседен на кибуц "Гешер" бил подкрепен от "Хагана".
Тренирали в продължение на 2 седмици. Имали повече оръжия и муниции от преди.
Но все едно за да се потвърдят най-големите им страхове,
изведнъж се появили иракски войски откъм йорданската страна на реката,
там, където йорданският Арабски легион бил разположен само 2 седмици по-рано.
Гешер, Полицейското укрепление, 1998 г.
На 16-ти май иракчаните взривили портата.
и иракска бронирана кола влязла в центъра на крепостта.
Бързо била унищожена от израелците.
В продължение на 7 дена крепостта "Гешер" била под обсада.
Жителите на кибуца и израелски войници се държали въпреки тежките условия.
На 7-ят ден, двете израелски оръдия,
които успешно бяха защитили "Дегания" на север,
били изпратени бързо на юг, открили огън и иракчаните избягали.
В южната част на страната, в пустинята "Негев",
израелците имали няколко селища.
Защитата на водоснабдяването към тези селища било решаващо.
Египтяните очаквали слаба съпротива от израелските войски.
Египтяните решили да атакуват мощно по два фланга,
което щяло да раздели държавата на две.
Едната войска щяла да атакува през Юдейските хълмове,
за да превземе Йерусалим от юг.
И така ще лиши йорданският Крал Абдула, от ексклузивно управление над града.
Основната египетска войска щяла да се движи по крайбрежието в посока Тел Авив.
Този модел на битката в естествени размери, възпоменава 100-те мъже и жени,
които 5 дни героично се защитавали от атакуващите египетски войски.
На 19-ти май египтяните атакували тук в "Яд Мордехай" южно от Тел Авив.
Защитниците се изправили срещу пехота, артилерия, танкове и самолети.
На вторият ден от битката загинали 18 души.
На 3-ият ден кибуцът дал знак, че моралът на хората се стопява и хората са изтощени.
Един от командирите на застрашеният кибуц бил Мунио Брандвайн.
= Мунио Брандвайн =
Те ни атакуваха с артилерия, самолети и минохвъргачки.
Пехотата им напредна на разстояние 150 метра от позициите ни.
Открихме огън и атакувахме, претърпяха загуби и се отдръпнаха.
Мислихме, че са се оттеглили всички и ще ни оставят на мира.
В първите 2 дена от битката загинаха 18 от нашите хора.
Подкрепленията пристигнали, но след 5 дена ожесточени сражения
трябвало да изоставят кибуца.
Тези 5 дена дали съществено време да се поеме дъх,
за да може да се изпратят оръжия и подкрепления на север
за защитата на Тел Авив.
Тук до мен, загинаха приятелите ми. Хора с които бях израснал.
Хора, които познавах от младежките си години.
Тук бебето на моя приятелка и моето бебе живяха в една и съща стая.
Това беше духовен проблем, как да устоиш пред това което се случва.
Казвах си, стой спокоен, запази самообладание,
трябва да действаш срещу нашествениците.
Египтяните вярвали, че завладяването на "Яд Мордехай" означавало голяма победа.
Армията им приготвила пропаганден филм за да покажат успеха си.
По-голямата част от филма била симулирана.
В самият кибуц, египтяните изиграли повторение на битката.
Единствените истинските сцени от битката били тези, снимани в краварника на кибуца.
Египетските режисьори показали колко крави били убили войските им.
Египетското знаме се развявало над кибуц "Яд Мордехай".
В Йерусалим имало постоянни схватки. Бен Гурион бил решен да задържи градът.
Но Йерусалим все още била откъснат от крайбрежието и храната била недостатъчна.
Когато някой конвой с ценна храна и муниции успявал да премине, било радостно събитие.
Не било сигурно дали израелците ще могат да защитят новите части на града,
още по-малко еврейският квартал на Стария град.
На 27-ми май паднал Стария град.
Сърцераздирателен край на една история за кураж и отчаяна надежда.
Стария град в Йерусалим, Падането на Еврейския квартал, май 1948г.
Арабският легион освободил жените и децата,
на които им било позволено да отидат в Западен Йерусалим.
Те задържали мъжете като военнопленници.
Сред еврейските бойци била Естер Келинголд. Религиозна еврейка родена в Британия.
Тя била ударена от йордански снаряд през последният ден на битката.
Когато еврейският квартал на Стария град се предал,
йорданските войници я довели ранена, но все още жива
до близкият арменски манастир.
Преди смъртта си тя отказала предложената й цигара.
Било Шабат и пушенето било забранено.
Тя бе писала на родителите си, само няколко дена по-рано:
"Пиша за да ви помоля, каквото и да ми се случи, направете усилия да го приемете"
"в духа, който бих искала, защото самата аз не изпитвам съжаления."
"Водихме сурова битка. Усетих вкуса на ада, но си струваше,"
"защото накрая ще видим еврейска държава и реализацията на всичките ни копнежи."
"Изпълва ме с удоволствие мисълта, че ще може да се насладите на плодовете,
на това, заради което се борим."
"Бъдете щастливи и ме помнете единствено щастлива."
"Шалом и довиждане, С обич, Естер"
Войната за независимост на Израел
била водена от млади хора, осъзнаващи специалната история.
Те се борили за политическа независимост, но също така чувствали,
че се борят за живота и бъдещето на еврейският народ.
В първите месеци на войната, отстоявали позициите си срещу враг,
които бил решен да ги унищожи.
Чувството бе, че това е крайна война.
= Яир Параг = Борим се, не за определена победа,
не за победа в определена битка,
а битката е за физическото ни оцеляване,
на всеки един от нас, на нас като народ, като група,
на държавата ни и цялата ни история.
Бе краят на май 1948 г. Еврейската независимост вече бе факт.
= Мартин Гилбърт =
Според думите на английското момиче Естер Келинголд:
"Независимо дали ни пречат или помагат в трудностите ни,
ние знаем, че ще ги преодолеем."
Самочувствието било голямо, но из цялата държава имало битки.
В продължение на няколко седмици ожесточени сражения,
новият Израел се защитавал срещу 5 нашественически арабски армии
и постигнал зашеметяващи победи.
Повечето от Галилея била в ръцете на Израел,
от Тверия на изток до Хайфа на запад.
В южната част на държавата,
египетското напредване било спряно в покрайнините на Тел Авив.
Въпреки, че египетските войски се бяха разположили в северен Негев
и имаха потенциала за офанзивна атака.
В центъра, Арабският легион контролирал района познат най-вече като Западния бряг.
Крал Абдула се надявал да анексира тази територия към Трансйордания.
Западната част на Йерусалим останала еврейска, но била под обсада.
Еврейският квартал на Стария град
и най-свещеното място за евреите, Стената на плача,
били в ръцете на арабите.
Латрун Британска въздушна снимка
Последното голямо препятствие за да се удържи Западен Йерусалим
било полицейското укрепление в Латрун.
От там се контролирал входа на дефилето водещо към града.
Освен ако не се отвори пътят към Йерусалим един път завинаги,
еврейският Йерусалим би бил уязвим.
Бен Гурион решил да използва всички налични ресурси
и на всяка цена да завладее Латрун.
Менахем Улман бил взводен командир в битката.
= Менахем Улман = Ние обичахме Бен Гурион,
но понякога се нагърбваше с неща, в които не беше голям професионалист.
И той даде заповедта да бъдат мобилизирани хората идващи с корабите,
тези идващи от концентрационните лагери след Холокоста...
и да атакуват Латрун откъм Тел Авив.
Хората все още не бяха виждали Тел Авив, а много от тях загинаха тук.
В този ден било ужасно горещо. Атакуващите сили имали недостиг на муниции
и много от тях нямали дори манерки за вода.
Повече от 100 евреи загинали в тази първа атака за Латрун.
Една от най-тежката загуба в жертви, дадени някога от Израел в една битка.
Много от загиналите били оцелели от Холокоста,
без семейство, което да почете паметта им.
Когато обсадата на Йерусалим се затегнала, била наложителна втора атака срещу Латрун.
Атаката била предприета на 30-ти май.
Заповедта била, Арабският легион да се изпъди от полицейското укрепление.
8 израелски бронирани коли били използвани по време на атаката.
Те достигнали стените на крепостта, но били отблъснати от тежък обстрел.
Измежду бойците бил и оцелял от Холокоста, Соли Ганор от Литва.
Проблемът бе отварянето на портата. Това бе много тежка порта.
= Соли Ганор =
Момента в който я отворехме, пехотата трябваше да влезе вътре.
Стигнахме много близо, на разстояние няколко метра.
Нямаше никой зад нас.
Започнаха да стрелят по нас от всички посоки, от прозорците на крепостта.
Арабският легион удържал крепостта и израелците се наложило да се оттеглят.
Пътят към Йерусалим останал блокиран.
Израелската армия започнала да се изтощава.
Трябвало да се намери друг път към Йерусалим.
Този път бил намерен почти случайно.
Провала да се превземе Латрун, означавало липса на пътна връзка с Йерусалим.
2-ма израелски войника получили разрешение
да се приберат в отпуск вкъщи на крайбрежието,
като те си поемат риска. Те открили пътят.
На 1-ви юни бил използван от взвод израелски войници следвани от един джип.
Пътят минавал по ничия земя, между двете армии паралелно на главния път.
Докато носачи и мулета носели провизии към Йерусалим,
започнали да разширяват пътя, за да могат да минават и камиони.
Изграждането на пътят "Бирма",
наречен на името на път за доставки между Индия и Китай през II Св. война,
прекратил обсадата над Йерусалим.
Сега вече нищо не можело да спре доставките да достигат Йерусалим.
Прекратяването на огъня било предстоящо,
но йорданският Арабски легион все още държал крепостта "Латрун".
Бен Гурион заповядал на израелските командири да предприемат последна атака.
Към единицата на "Палмах" в Йерусалим,
се присъединили допълнителни бойци специално доведени от север.
Измежду бойците бил Яир Параг.
Нямаше достатъчно време да си взаимодействаме,
да се организираме логистично между двете различни групи.
Едната идва от Йерусалим, а другата от Галилея.
Резултатът бе грешка. Местните завоюваха грешният хълм.
Въпреки, че познаваха района, те направиха грешка.
Атаката била неуспешна. По време на оттеглянето,
неговият командир казал на леко въоръжения Яир Параг и на още 2-ма войници,
да блокират пътя срещу възможна арабска контраатака.
Попитахме го: "Кога да се оттегляме?", а той нищо не каза...
"В коя посока да се оттеглим?", пак нищо не каза...
И разбрахме, че той планира да останем там за постоянно.
И мога да кажа, че това беше единственият момент в цялата война,
а участвах във войната цяла година, почти всяка вечер.
Единственият път, когато наистина почувствах,
че този ден ще умра.
Тази арабска контраатака никога не се състояла.
В северната част на страната, под сянката на планината Хермон,
израелците укрепвали позициите си.
Но в последните дни преди прекратяването на огъня, Каукджи и сирийската армия
отчаяно се опитват да постигнат поне един драматичен успех.
Сирийците атакували главно тук, в "Мишмар ХаЯрден"
Командирът на запасната единица на "Хагана" в този район бил Цви Раски.
Получих заповед от бригадният командир.
= Цви Раски =
Той каза, че към нас идвали две 65-милиметрови оръдия,
от района на Дегания южно от нас.
Накрая ги получихме и започнахме да стреляме в посока сирийците.
Изстреляхме около 10 снаряда, не повече и атаката им бе отблъсната. Те се разпръснаха.
Втората сирийска атака била спряна от минно поле.
= кибуц "Мишмар ХаЯрден" =
Нощта на 9 юни, малко преди примирието, сирийците атакували за трети път.
Този път в район, който не бил защитен чрез мини.
Те успели да създадат опорна база и след това извоювали селището.
= Латрун, юни 1948 г. =
На 10-ти юни бе договорено примирие. Двете страни били изтощени.
Тук в Латрун примирието било надзиравано от офицери на ООН.
Телата на загиналите били на жегата вече дни наред и започнали да се разлагат.
Сега след ожесточените битки, имало размяна на загиналите.
В продължение на 4 седмици постоянни сражения срещу редовни армии,
Израел загубил 1100 войника и цивилни.
Доста сериозни загуби за млада държава.
Но също имало и чувство на приповдигнатост.
Вече изглеждало малко вероятно и дори невъзможно,
арабите да унищожат държавата Израел
или да я затрият от картата на Близкият изток.
Последните няколко дни преди примирието, исках много да ме ранят,
за да оцелея и доживея примирието
и след това да бъда жив след войната.
Но когато примирието настъпи, бяхме много разочаровани,
защото чувствахме, че не сме си довършили работата.
"Това първо примирие ни дойде като дар от небесата."
бе казал един израелски командир.
Войници се прибирали вкъщи за да се видят със семействата си,
приятелите си, любимите си, за първи път от месеци.
Първото примирие дало на Израел нужното време да си поеме дъх.
Използвайки своите доставчици в чужбина, Израел купил оръжия и муниции.
Подсигурявайки си леко, но истинско преимущество над арабските си врагове.
Израелската армия, някога много малка, сега израснала до 49,000 мъже и жени.
Тренировките станали по-интензивни.
Били положени усилия да се намерят самолети
за изграждането на истински ВВС, които да се противопоставят на арабските атаки.
Някои от самолетите дошли от САЩ, други от Европа, основно от Чехословакия.
Повечето от младите пилоти, били ветерани от II Св. война от Съюзническите войски,
от САЩ и Британия.
Самолетите били ядрото на израелските ВВС.
Те бързо били вписани в сраженията,
за да осигурят решителна подкрепа на израелските наземни единици.
Измежду корабите, които докарвали оръжия към Израел бил "Алталена".
Той побирал достатъчно оръжия за да се въоръжат няколко батальона.
"Алталена" бил осигурен и доставен от дисидентското движение "Иргун",
което притеснявало Бен Гурион, че е отделна частна армия.
Лидерът на "Иргун" Менахем Бегин и Бен Гурион,
след тежки преговори не успели да се договорят,
къде трябва да отидат оръжията или кой трябва да ги получи.
Междувременно "Алталена" се приближавал към израелския бряг.
Било лято, имало примирие.
Плажовете на Тел Авив предоставяли нужното облекчение
от травмата на войната.
"Алталена" пристигнала от Европа, тук до брега на Тел Авив.
На борда имало много поддръжници на "Иргун"
и оръжия предназначени за войските на "Иргун".
Бен Гурион бил решен, че нямало да има независими частни армии в новата държава.
И настоявал "Иргун" да предадат и корабът и оръжията си.
Когато "Иргун" отказали, той дал заповед да се открие огън.
Инцидентът "Алталена" заплашвал новата държава с гражданска война.
Един от най-добрите млади командири Ицхак Рабин,
изпълнил заповедта на министър-председателя.
Евреи убивали евреи и ценни оръжия били загубени в Средиземно море.
Накрая Бен Гурион спечелил,
обединявайки армията под единствено и неоспоримо ръководство,
въпреки, че рискувал да раздели нацията.
Лидерите на "Иргун" включително и Бегин, отишли на погребението на колегите им.
Примирието приключило на 9-ти юли.
След това последвало 10-дневна вихрушка от израелски действия,
които придвижили напред позициите на Израел на много места из държавата.
Новия цикъл от сражения се съсредоточил в 4 района:
На север в Шфарам и Назарет,
израелците установили контрол над останалите арабски села и градове,
които все още можели да окажат потенциална съпротива.
В центъра на страната, южно от Галилея,
пропуски в разузнаването и тактиката коствали на израелците да победят напълно.
Иракски въоръжени сили продължавали да държат укреплението
в близост до арабският град Дженин.
Имало и още 2 места, Лод и Рамле.
Лод и Рамле били арабски градове с потенциал да блокират придвижването
на израелските войски от Тел Авив към пустинята Негев или към Йерусалим,
и заплашвали сигурността на еврейските райони около средиземноморският бряг.
Под цялостното командване на Игал Алон и умелото водачество на Моше Даян,
израелците се придвижили да завоюват този район с голямо арабско население.
Арабските градове Лод и Рамле били използвани от арабските армии
като бази от които да атакуват крайбрежната равнина.
На 9-ти юли била предприета израелска операция срещу тях.
На следващият ден израелският десантен отряд воден от Моше Даян, навлязъл в Лод.
Нападението отнело само 47 минути, но създало объркване сред арабските войски.
След 2 дена, Рамле бил завладян, хиляди араби се разбягали.
Окуражавани да го направят от израелските офицери по изричната заповед на Бен Гурион.
= Летище "Лод", юли 1948 г. =
Центърът на страната сега бил в ръцете на Израел.
Израел завоювал единственото международно летище в страната,
построено от британците в близост до Лод,
и веднага започнали да го превръщат в операционна въздушна база.
= Мидждал, юли 1948 г. =
Едва на около 30 км. на юг, египтяните създали щаба им
в арабският град Мидждал, част от днешен Ашкелон.
Този египетски филм, заловен няколко месеца по-късно от израелците,
показва Мидждал под египетски контрол.
Египтяните били убедени, че войските им не само ще удържат северен Негев,
ами ще разширят териториите си.
Измежду позициите държани от египтяните били бившите британски полицейски постове
в Ирак Алманшия и тук в Ирак Суедан.
Крепостта Ирак Суедан закотвяла египетските позиции в северен Негев.
Териториите контролирани от Египет били познати като "Джобът Фалуджа".
На 12-ти юли египетски войски от Ирак Суедан
атакували кибуц Негба, разположен само на 3 км.
Била ожесточена битка.
Няколко стотин кибуцника
устояли на атаката на редовната египетска армия и ги отблъснали.
След 10-дневните битки, картата отново била преначертана.
Имало ново примирие.
Въпреки, че израелците изглеждали по-обезопасени,
по-голямата част от пустинята Негев била все още в ръцете на египтяните.
Израелското международно летище, 1948 г.
ООН сега упражнявали натиск за политическо решение, което да стабилизира ситуацията.
Техният пратеник бил един изтъкнат швед, граф Фолке Бернадот.
Човек, който е помогнал на еврейски бежанци през II Св. война.
Граф Бернадот пътувал из критичните спорни райони и формулирал компромис,
който повечето евреи изтълкували като про-арабски.
Неговият план, добре приет от египтяните и британците,
щял да остави цялата пустиня Негев в ръцете на арабите,
не на израелците, както било формулирано в оригиналния план за разделение на ООН.
На 17-ти септември,
граф Бернадот карал към израелският военен губернатор в Йерусалим да пият заедно чай.
Тогава на това място колата му попаднала в засада на групата "Щерн" и бил убит.
Убийството му веднага било заклеймено от израелското правителство.
Бен Гурион заповядал, всички лидери на групата "Щерн" да бъдат арестувани,
да се обкръжат всички техни бази,
всичките им оръжия да бъдат конфискувани, всеки който се съпротивлява да бъде убит.
Убийците на Бернадот никога не били намерени.
Чак наскоро чрез биографии и спомени показали,
кой от дясната групировка е натиснал спусъка.
Войната се подновила на 15-ти октомври.
Израелците искали на всяка цена да освободят пустинята Негев.
Те създали план за атака срещу египетските войски.
Египтяните били обучени да се бият от статични позиции.
Крепостта Ирак Суедан била свидетел на 7 битки между израелците и египтяните.
Имало доста израелски жертви в преките атаки.
= Беер Шева, октомври 1948 г. =
Накрая израелците подминали много египетските позиции
и на 21-ви октомври
атакували столицата на Негев, библейският град Беер Шева.
Завоюването на Беер Шева беше относително лесно.
= Узи Наркис = Не знам защо.
Мисля, че защото египтяните
загубиха борбеният си дух.
Те не си представяха, че ще се осмелим
да извоюваме столицата на Негев.
След размяната на огън,
египтяните от полицейското укрепление в Беер Шева се предали.
Близката джамия също била превзета.
В 9:15 сутринта на 22-ри октомври, израелският бригаден щаб,
получил съобщението: "Беер Шева е в ръцете ни"
В три следобед имало заповед за ново цялостно примирие.
Израелците били превзели значителни територии.
Кибуц "Яд Мордехай" бил освободен.
Израелските жители на кибуца, се завърнали по домовете им.
Било мрачно завръщане вкъщи.
В продължение на 5 месеца кибуцът бил под военен египетски контрол.
Голяма част от него бил разрушен.
Първата работа на израелците била
подобаващо да препогребат членовете на кибуца, които били загинали.
И след това да възстановят домовете си.
Междувременно на север, израелците стартирали операция "Хирам",
на името на царят на град Тир в Ливан, който пратил кедри за да помогне на цар Соломон
при построяването на "Първият храм" в Йерусалим, през библейски времена.
Целта на операция "Хирам" била да се превземе цяла Галилея
до границите на страната по време на мандата.
Целта на операцията била да съкруши останалите сили на Каукджи
и неговата войска за освобождение на Палестина.
И след това да се изпъдят сирийските, ливанските и иракските войски от държавата.
Операцията била крайно успешна.
Армията на Каукджи била напълно победена. Около 1500 пушки били пленени,
в допълнение много картечници, противотанкови оръжия и храна.
Арабите от Галилея сега решили да останат по селата им.
Те се предали, не избягали и много от тях приели с благословия израелците.
В районите контролирани от израелската армия
искали мирни взаимоотношения с арабските села.
Войниците събирали оръжията и амунициите от арабските села.
Това било началото на нова епоха:
Арабите, които останали сключили мир с евреите
и станали по-късно граждани на новата държава.
Но в началото след войната арабските села били под израелско военно управление.
Израелските войски влизали също в селата на друзите.
Друзите си имали своя религия, разклонение от исляма.
Много друзи вече били решили да се присъединят към евреите, а не към арабите
и служели в израелската армия по време на сраженията.
Сега всички села на друзите се съюзили с евреите.
Цялото население от друзи получили израелско гражданство.
През ноември израелците продължили да напредват из Негев.
Бригадата "Гивати" създала единица от конници, която нахлувала в Негев
и завладявала райони, където моторизираните единици не можели да проникнат.
Било постигнато действително примирие на фронта с Йордания.
Израел гледал на решителността на египтяните да се бият като на възможност.
Египетското правителство се опитвало да прикрие
слабата си позиция пред собственото им общество,
страхувайки се от критики вкъщи и дори вътрешни размирици.
На 10-ти декември 1948-ма, Игал Ядин,
ръководител на операциите на израелските войски, дал заповедта:
Победа над нахлуващия враг и експулсирането му от границите на държавата.
При подготовката за битката, неговият оперативен офицер Ицхак Рабин,
тайно поправял стар римски път,
който водел право от Негев до Синай.
Битката започнала в нощта между 22 и 23 декември.
Водени от Игал Алон израелците освободили целият западен Негев.
Целта не била само да бъде превзета територия,
но да накарат египтяните да започнат преговори за примирие.
Израелците щурмували с добре координирани действия.
Въпреки няколко забавяния те бързо напредвали на запад.
Много египтяни попаднали в плен.
Египетската армия все още била бойна сила,
но големият брой военнопленници будел съмнения за бъдещата й ефективност.
Участвахме доста активно и ефикасно
в операция наречена "Хорев".
"Хорев" е едно от имената на планината Синай.
Целта на тази операция бе,
да се отпъди египетската армия
от признатите граници на Палестина.
А именно от Оджа Алхафир, днешно време Ницана.
Било тук в Ницана на 27 декември 1948 г.
където се водела решаващата битка за контрол на западен Негев.
= Ницана, декември 1948 г. =
Египтяните били покрай старата турска ЖП линия, окопани и укрепени.
След жестока битка били победени
и много високопоставени египетски офицери били пленени.
До сега египетската армия се борела на израелска земя,
а сега трябвало да започне да мисли за отбраната на самият Египет.
Синайското слънце залязвало над много войни. Краят на тази приближавал.
Вече с отворен път на запад към Синайската пустиня,
Израел искал да подсигури възможно най-добрите условия за мир.
Почти веднага, Игал Алон дал заповед на израелските войски да навлязат в Синай.
Те напредвали бързо, заплашвайки да откъснат египетската армия в Газа.
Египтяните изведнъж били готови да преговарят с Израел.
Само че не докато израелските войски били на египетска земя.
Британците, в подкрепа на Египет,
пратили 5 самолета да наблюдават израелските позиции в Синай.
Израел успял да ги свали, невероятно военно постижение за младите израелски ВВС
и унижение за Британия.
Свалянето на самолетите само покачило политическото напрежение над Израел.
Бен Гурион, под нарастващият британски и американски натиск,
наредил на войските си да се оттеглят.
Израелските войски вече били в Ел Ариш в северен Синай, когато получили заповедта.
Игал Алон и неговият заместник Ицхак Рабин, не били доволни.
Те смятали, че Израел можел да преговаря за цялостен мир с Египет
преди да напусне Синай.
Израел се оттеглил.
След дни започнали преговори за примирие на остров Родос в Средиземно море.
Преговорите били председателствани от американският посредник от ООН, Ралф Бънч.
Началната атмосфера била вкочаняваща.
Въпреки, че най-накрая египтяните се съгласили да седнат заедно в същата зала,
те отказвали да преговорят директно с израелците.
Начело на израелската делегация бил Уолтър Ейтан.
Египтяните отправяха изискванията си единствено към Бънч,
като че ли ние не бяхме там.
= Уолтър Ейтан =
За нас, разбира се египтяните бяха там и бяхме заинтересовани да ги включим.
Но тази дистанция бе изкуствено поддържана за още кратко,
докато един от членовете на нашата делегация,
не мога да си спомня точно кой, каза нещо, което обиди египтяните.
Мисля, че ги обиди ужасно.
Те веднага се обърнаха към него и казаха:
"Нямаш право да казваш нищо такова".
Изведнъж осъзнахме, че той бе говорил пряко към израелската делегация.
В края на краищата бяха хора и когато чуеха нещо което ги обижда, реагираха директно.
Така бе разчупен леда.
В резултат на примирието, подписано на 24 февруари,
египетските войски се оттеглили от "Джобът Фалуджа"
и изцяло напуснали израелската територия.
Египетският генерал Саид Таха по прякор "Суданският тигър",
се сражавал добре и бил уважаван от израелците.
Израел получил целият северен Негев без допълнителни битки.
Като част от споразумението Египет запазил контрол над ивицата Газа,
където се били разположили много палестински бежанци.
Йерусалим, Сградата на Еврейската агенция, февруари 1949 г.
С египетските преговори изглеждащи успешни имало надежда за мир по всички фронтове
и начало на нормален живот тук в Йерусалим.
Израелците били нетърпеливи да установят държавата си и демокрацията им.
Няма по-голям символ за едно жизнено демократично правителство от Парламента.
Бен Гурион решил да открие Кнесета, израелският парламент,
в сградата на Еврейската агенция в Йерусалим на 14 Февруари 1949 г.
Била същата сграда, взривена частично от арабски терорист, година преди това.
Египетските преговори оставили отворен въпроса за пустинята Негев.
Преговори с ливанските и трансйорданските правителства започнали на 1-ви март.
Йорданците мислели да изискват Негев за тях си.
Израелците го искали за себе си, както било решено в плана за разделение на ООН.
Последната израелска операция от войната била стартирана на 5 март 1949 г.
Две израелски бригади напредвали на юг през Негев
и се състезавали коя ще стигне първа до заливът Акаба,
и до бившият британски полицейски пост в Ейлат на разстояние 240 км.
Тези филми от операцията били снимани от оператори на израелската армия.
Израелските войски се движели по два отделни маршрута през Негев.
Двете бригади имали заповед да избягват битки с вражески войски.
Разузнавачи от въздуха и земята определили местата на арабските наблюдателни постове.
Израелците устойчиво напредвали през впечатляващия пустинен терен.
Бригадата Негев достигнала полицейският пост в Ейлат
в 3 часа следобед на 10-ти март.
Не срещнали съпротива. Също така нямали и израелско знаме с тях.
Те импровизирали, което след това станало познато като "Мастиленото знаме".
Знаме изрисувано само от мастило.
Било изпратено съобщение към щаба: "Бригадата Негев и бригадата Голани...
поднасят Ейлатският залив на държавата Израел".
Междувременно продължавали преговорите с Йордания.
Били определени граници в районите на Йерусалим.
Някой смятали, че преговорите ще бъдат неуспешни.
Крал Абдула имал делегация преговаряща в Родос,
но решил да води съществените преговори лично в Трансйордания.
Получихме съобщение от крал Абдула, дядото на настоящият крал,
че той искал да преговаря и лично да даде основните условия за примирието.
С други думи, той не се доверявал на делегацията си в Родос,
да преговаря детайлите на споразумението.
Всичко решихме директно с него
и решенията бяха предадени на делегацията в Родос.
Преговорите завършили със значителни поправки на границите.
Израел получила Уади Ара на север, включително и група арабски села,
където иракски войски заемали хълмовете.
Уади Ара осигурявал на Израел
по-директен достъп между крайбрежната равнина и източна Галилея.
Бен Гурион го искал на всяка цена.
В замяна израелците дали малка ивица земя в близост до Хеброн.
Друга израелска цел била да контролира ЖП линията водеща от брега до Йерусалим.
До Йерусалим линията минавала през арабското село Бейт Цафафа.
Крал Абдула се съгласил да даде на израелците влаковата линия
и да раздели селото,
очаквайки израелско съгласие за плановете си да анексира целия Западен бряг към Йордания.
След войната ситуацията на арабите никъде не била по-странна,
от тази на това село Бейт Цафафа, разположено южно от Йерусалим.
Според споразумението релсите и тази част на селото в мое дясно са на Израел,
частта от селото в мое ляво на Йордания.
В европейските влакове има надпис: "Не се навеждайте навън през прозореца"
Израелците се шегували, че влаковете по тази линия имали надпис:
"Не се навеждайте извън държавата".
= Пристанището Хайфа, 1949 г. =
Междувременно вратите на държавата били отворени.
Новата държава узаконила правото на завръщане.
Всеки евреин, който желаел можел да дойде в държавата и да има родина.
Евреите се стичали към Израел.
Още от първите дни на новата държава, на пристанището Хайфа идвали имигранти
по стотици, хиляди и после десетки хиляди.
Идвали от Европа включително и оцелели от Холокоста, хора от Северна Африка.
Американци, иранци, иракчани и дори индийци.
Капацитета на пристанището бил използван до максимум за да ги доведат до тук,
държавата трябвало да положи огромни усилия за да ги абсорбира.
След края на войната, Израел трябвало да помисли за демобилизация
и след това да създаде подобаваща армия с която да отбранява държавата.
Оръжията пращани към Израел по време на войната,
били достатъчни да бъдат положени основите за мирновременна армия.
Сега имало хиляди тренирани изпитани в битка войници,
които били допълнени от новодошлите от света.
Израелските отбранителни войски се били доказали в битка,
но началник-щаба Игал Ядин разбрал,
че ще трябва постоянна армия за да се отбранява новата държава.
Израел била много бедна държава за да поддържа голяма армия.
Ядин отишъл в Швейцария и там се впечатлил от Гражданската армия.
Гражданската армия на Израел
се базирала на задължителна служба и постоянно нарастващ брой запасняци.
През март 1949-та британският евреин Бърнард Бичъм решил да посети Израел.
Бичъм бил войник през II Св. война, но не служил в Палестина.
Той бил вдъхновен от проникновение,
да заснеме на филм духа на живота в новата държава
и да го направи цветно.
Това, което следва е изключителният филм на Бичъм за живота в Израел.
през март и април 1949-та.
Това е летището "Лод". Много години по-късно и след доста обновления,
ще стане известно като международно летище "Бен Гурион".
Тел Авив бил малък средиземноморски град.
Било веднага след войната. Нямало много трафик.
Били предлагани специални концерти.
Много войници все още се разхождали по улиците.
Остатъците от корабът "Алталена" все още били край брега на Тел Авив.
А това е Бърнард Бичъм, фотографът на Израел през първите му дни.
Бившият британски войник.
Бичъм отишъл в Яфо, все още с белезите от войната.
Това е централната автобусна гара в Херцлия, северно от Тел Авив.
След няколко дена отишъл в Йерусалим.
Контрастът с Тел Авив не би могъл да бъде по-голям.
Йерусалим, високо в планините е по-студен от Тел Авив.
В първите месеци след войната градът бил мрачен.
Град изглеждал натежал от своята история.
Непълен град, белязан от доскорошните му стремежи и произтеклото разделение,
на което вечните камъни на Йерусалим били свидетели.
Това бил град предопределен да остане столицата на Израел,
но през март 1949-та бил град обхванат от последиците на войната.
Камерите на Бичъм достигнали зад стените разделящи града,
за да документира навътре в трансйорданската страна на града,
която съдържала много религиозни обекти,
включително и Стената на плача, най-свещеното място за евреите,
до която йорданците не давали достъп на израелците.
Бичъм отишъл на юг.
В крепостта Ирак Суедан видял остатъците от войната.
Той посетил близкият кибуц наречен Негба,
който толкова храбро спрял египетското настъпление.
Доброволци от чужбина, които работили в кухнята, позирали пред камерата му.
От кибуц Негба продължил още на юг към Беер Шева, столицата на пустинята Негев.
Остатъците от войната били навсякъде.
Бедуински войници сега служели в израелската армия.
Градът не давал много признаци за метрополиса в който щял да се превърне,
когато израелското знаме се развявало над него.
Бедуините, които бродели из пустинята Негев,
все още идвали да пият кафе в кафенетата на града
и да продават стоката си. Те щели да станат израелски граждани.
От пустинята Негев, Бичъм се запътил на север.
Една от спирките му била кибуц Ашдот Яаков в Йорданската долина.
Кибуцът бил успяваща фирма.
Членовете му можели отново да бъдат фермери, а не войници.
Бичъм се приближил до град Тверия,
в южната част на Кинерет или Галилейско море.
Тверия има гледка към Галилейско море и обектите й.
Градът все още бил частично в развалини.
Имало предупредителни знаци: "Внимание, мини!"
Навсякъде имало неща припомнящи войната.
Но градът изглежда започвал да живее отново.
Чувството за възвърнат живот било навсякъде.
Градът и близките обекти са ценни за християните.
Тук Иисус прекарал последните си години.
Бичъм се качил на малък кораб за да прекоси езерото до кибуц Ейн Гев,
който стоял точно под сирийските оръдия по тези хълмове.
Преговорите със сирийците все още не били започнали, но оръдията били тихи.
Тук също започвал нов живот.
Обратно в Тверия.
Израелските войници излезли в заслужена почивка.
Било април 1949 г.
Невероятното нещо у младите хора на Израел, било тяхната спонтанност.
Това били първите седмици и месеци на нов живот за народа на Израел.
И тогава като че ли от никъде, над Кинерет се появила дъга.
Войната за независимостта на Израел
била война за създаването на държава, но и за оцеляване на народа.
Ходовете на войната определили границите на примирието.
Това установило граници съществували в продължение на 19 години,
до момента в който Израел бил заплашен отново.
Тези, които се били във войната за независимостта я помнят
като най-драматичният и важен период от живота им.
Принос за народа им и бъдещето му.
Държавата Израел вече била създадена.
6000 евреи загинали по време на войната за независимост,
1% от цялото население.
Държавата дала надежда, че след цялото страдание
може да има прераждане и нов живот.
Народа се завърнал в земите, от които бил разпръснат.
ИЗРАЕЛ Раждането на една нация
Част втора
Превод на български: Ариел Бехар A. R. C. H. I.