Годината е 1941-а, месец преди събитията в Пърл Харбър.
В единадесет часа през една ноемврийска нощ,
британска подводница изплува от Средиземно море
срещу либийския бряг на Северна Африка зад немските линии.
Сигурен ли си, че светлината ще стигне толкова далеч?
Ето ги.
Какво казва? - Че всичко е готово, сър.
Кажете им, че идваме.
Това бяха британски командоси
и целта на този таен набег бе смъртта на един човек.
Прикривай ме.
Няма смисъл. Остави ме.
Хвани се за ръката ми! - Остави ме. Тръгвай!
Успяхме ли?
Вярваш ли си, англичанино?
ПУСТИННАТА ЛИСИЦА Историята на Ромел
Господа, тези заповеди от ген. Окинлек
са до всички командващи в района на Средния Изток.
"Съществува опасност нашият приятел Ромел
да се е превърнал в дух в очите на нашите войски,
което говори много за него. Той не е суперчовек,
въпреки че несъмнено е доста енергичен и способен.
Даже и да беше суперчовек, неприемливо е,
че нашите войници му приписват свръхспособности.
Желая да разсеете идеята, че Ромел представлява нещо повече
от обикновен немски генерал.
Убедете се, че тази заповед е сведена
за постигане на максимален ефект върху командващите,
което от психологична гледна точка е въпрос от първостепенна важност."
Подписано ген. К. Дж. Окинлек, командващ Средния Изток.
Това е северноафриканската пустиня през юни 1942 г.,
а това са британски войници, взети в плен предишната нощ
от части на германския Африкански корпус.
Бягай, глупако, бягай!
Ти! Хайде излизай оттам!
Отивай при другите пленници!
Кой е старши офицер тук?
Аз, предполагам. - Ела с мен.
Какъв ти е чинът? - Подполковник.
Ще отидеш с двамата офицери като парламентьор да спрат обстрела.
Избиват своите хора. - Не мога да го направя.
Не ми обяснявай. Това е заповед. Завържи това на тази пушка.
Майоре, аз съм военнопленник. Не може да ми давате такива заповеди.
Знаете го много добре. - Няма да го обсъждам.
Или ще направиш каквото ти казвам, или ще намеря начин да те накарам.
Отиваш ли или не?
Майоре! Майоре! - Какво става?
Фелдмаршалът казва, че сте прав. - Фелдмаршал ли?
Това там беше Ромел. Ервин Йохан Ойген Ромел.
Главнокомандващ на вражеската армия
и най-знаменитият немски войник от Първата световна война досега.
Вече легенда в пустинята, той беше лисица,
която преследваше ловците си из Северна Африка
толкова често колкото и те него.
Номерата му даже караха англичаните да се подсмихват,
което едва ли бе нормална реакция по време на война.
За жалост той все още беше мой враг.
Враг не само на страната и на армията, в която служех,
но и на целия познат свят.
Не само на демокрацията, която свободните хора създадоха,
но и на цивилизацията изцяло.
Името ми е Дезмънд Янг.
По времето на пленяването ми бях подполковник в индийската армия.
Това беше първата и единствена среща с един студен и твърд професионалист,
чийто съвестни виждания относно воденето на военни действия
в този случай за щастие бяха свързани с мен.
Две години и четири месеца по-късно,
когато британци и американци се биеха в Европа,
Ервин Ромел беше мъртъв.
Бил умрял, както нацистите разпространиха,
от рани, храбро получени на полето на славата.
Но нацистите бяха големи лъжци. Много хора не повярваха.
Още тогава се носеха странни слухове по бойните полета.
Така че, когато войната свърши и се уволних, си възложих задача.
Бях решил да разбера какво наистина се е случило с него.
Истината за неговата смърт и на кое поле на честта е загинал.
В скромен дом в малкото селце Херлинген до Улм, Вюртемберг, Германия
разговарях надълго с вдовицата и сина на Ромел.
Проучвах писмата, докладите и документите му.
В Германия, разговарях с войници, които бяха служили с него.
В Англия с хора, които се бяха сражавали против него,
от фелдмаршали до пустинни плъхове.
И в двете държави се допитах до официалните архиви.
На базата на тези факти
това, което ще видите, е истинската история за Ервин Ромел.
Началото на края за този всеотдаен войник
започва в 21:30 ч. на 23 октомври 1942 г.,
при Ел Аламейн на 10 километра от британските оръдия...
Открих, че Ромел не е бил в Африка, когато бурята на битката започвала.
Страдащ от хроничен дифтерит на носа,
той е бил освободен от командване месец преди това
и изпратен в болница в Германия.
Но когато телефонът до леглото му звъннал
и познат глас от Берлин го повикал,
той станал и бил в самолета на път за пустинята след часове.
Благодаря, Байерлайн. Чиста е. - Случайно е.
Радваме се да ви видим. - Ще погледнем ли картите?
Как си, Байерлайн? - Видяхте ли г-жа Ромел?
Посети ме с Манфред за седмица.
Какво е положението днес? - Изглежда здраво ни притискат.
Ако така натискат, не знам как ще удържим.
Нямаме гориво. - Нали имахме?
Малко е. - Още пътува доставката.
Нито пътува, нито се очаква. - Кой каза?
Говорих с Рим три пъти. Не са изпратили, нито събират за нас.
Шулц. Алдингер...
А танковете дойдоха ли? - Не.
Нищо откакто отпътувах? - Нито един от август.
А относно оръжията? - Нищо ново!
Значи няма гориво, така ли? - Нито капка.
Това е ситуацията от преди час. - Би ли ми дал стол?
Тук положението е най-зле. 15-та е здраво заклещена...
Какво е това? - Моторизирана дивизия. Пътува за тук.
Колко далече са тези сили? - Не много.
Къде са ми картите?
Дислоцирайте 21-ва на север оттук. Придвижете 90-та тук. Сега ми кажи.
Значи Монтгомъри е изпратил първо пехотата, а после танковете?
Тогава ще изненадаме. Изпрати танковете да се вклинят в пехотата му.
Ще сме ги разбили преди да разберат откъде им е дошло.
Много добре. - Хайде, Алдингер.
Сега ли мислите да тръгнете?
Не смятате ли да починете поне за час?
След като три седмици съм почивал?! - Накъде?
Карай на север, към 21-ва.
Но сега имаше и друга лисица в пустинята. Даже по-хитра.
Ако през следващите няколко дни бойните действия изглеждаха хаотични,
този хаос беше от ясен по-ясен за Монтгомъри.
Свързахте ли се с фелдмаршала? - Не, отишъл е на предните линии.
Не знам какво мислят на предната линия,
но нашият командващ трябва да е малко по-боязлив.
Крайно време е да се завърне в щаба.
Продължавай да опитваш.
На десетия ден от битката даже Ромел нямаше съмнения за изхода й.
Всяко нещо си има граници.
Не може да вършиш нещо на сляпо, до смъртта на последния.
Може да изглежда храбро, но е по-скоро идиотско.
Фон Тома иска да се изтегли към Джерба.
Нещо ново за Мюлер? - Няма отговор.
Откъде си, момче? - От Гослар.
Наистина? Бях разпределен там с един планински батальон.
Покарахме ски. Ти караш ли? - Много добре.
Наистина ли си добър? - Тъй вярно.
Сигурен ли си, че те разбраха? - Повториха.
Продължавай да търсиш Мюлер.
Свързахте ли се с Берлин? - Свържи се, ако можеш.
Обясних положението. Дано направи нещо.
Колкото и да ги защитаваш, за Берлин сме последна глуха.
Какво става? - Мюлер е в беда.
Колко е зле? - Много, опасявам се.
Ако скоро не се изтегли, няма да има какво да изтегля.
Защо не се обажда? - Колата му е унищожена.
И ще бъда изненадан, ако има останали повече от 40 танка.
А италианците? - Правят каквото могат.
Съобщение от Рим.
Какво казват? - Фелдмаршал Кеселринг съжалявал.
Това поне спира спекулациите около събитията.
Всичко опира в момента до математиката.
С горивото, което ни е останало, имаме два избора.
Може да останем и да ни разбият, или да се изтеглим някъде тази нощ.
Смятате, че имаме възможност? - Защо не?
Монтгомъри няма проблем с горивото, но винаги обмисля нещата.
Няма да ме подгони. Първо трябва да го обмисли.
Май можем да го направим. - Няма друг начин!
Уведоми офицерите да са в готовност за важни заповеди.
Ако се придвижим достатъчно бързо... - Съобщение от Берлин.
Кой го изпраща? - Фюрерът.
Подписано от Адолф Хитлер.
"Ситуацията налага Ел Аламейн да се удържи на всяка цена.
Без отстъпване нито на милиметър. Победа или смърт."
Не мога да повярвам. - Имаш ли още връзка?
Да повторят съобщението. Не вярвам да е Хитлер.
Само е шайката от крадци и убийци,
и глупави генерали с техните учебници!
Как може да слуша тези глупости? Не трябва да им обръща внимание.
Защо не разсъждава сам? - Имам повторение.
"Ситуацията налага Ел Аламейн да се задържи на всяка цена.
Без отстъпване нито на милиметър.
Победа или смърт", подпис Адолф Хитлер.
Невероятно! - Ще послушате ли тези глупости?
Това е заповед от щаба. Ясна, проста, глупава и престъпна заповед.
И какво правите? Да влошите още повече нещата?
Имаме най-добрите германски войници.
Може да са отчаяни в момента, но все още са сила.
Ако ги изтеглим днес, утре ще се бият отново.
Но това... Това е лудост. Като в древните векове.
"Победа или смърт" е израз от Средновековието.
Това е заповед, която може да заличи цяла армия.
Само да ви напомня, че тук вие командвате.
Не мога да разбера. - Той е луд.
Той не е луд. Той е... Но и аз също не съм луд.
Изтегли ги, Байерлайн. Ще обсъдя това с него после.
Краят дойде в Тунис, когато силите на Оста бяха заклещени
между британски, френски и американски части
под командването на Айзенхауер и капитулираха безусловно.
Но Африканският корпус попадна в плен без своя водач.
Един месец преди края Ромел отново легна болен
и беше хоспитализиран отново в Германия.
Добро утро, сержант. - Добро утро г-жо Ромел, Манфред.
Добро утро. - Доктор Щрьолин.
Карл Щрьолин от Щутгарт. - Стар приятел на фелдмаршала.
Дано го намерите в по-добра форма. - Нуждае се от почивка.
Г-жа Ромел...
Манфред Ромел...
и доктор Карл Щрьолин. - От Щутгарт?
Не само оттам, а и кмет на Щутгарт.
Не ми казвай, че и той е в списъка.
"Д-р Карл Щрьолин, кмет на Щутгарт."
Тя каза, че е стар познат на фелдмаршала.
И сигурно е така. "Да се държи под наблюдение,
ако бъде забелязан извън пределите на Щутгарт."
Не може да се опише като спор.
Невъзможно е да спориш с него. Както бихме спорили аз и ти например.
Побеснява, крещи, изпада в истерия,
все едно да се разбереш с паникьосана жена.
Нарекъл го е страхливец.
Наистина ли така те нарече? - Даже няколко пъти.
В Русия офицери, постъпили като мен, директно ги разстрелвали.
Мисля, че може да се случи и с мен.
И това били благодарностите за направеното от Ервин.
Въпреки че не трябва да държиш човек отговорен,
за всичко, което казва под стрес.
Войната не върви на добре и естествено той се притеснява.
Ще мине доста време, преди да забравя какво стори на Африканския корпус.
За кое говориш?
Когато ни бяха притиснали и го помолих да ни измъкне,
каза, че вече не сме от значение за него.
И това беше благодарност.
Ромел, ще те попитам нещо...
и бих те разбрал, ако не ми отговориш,
но с твое разрешение все пак бих те запитал.
Кажи? - Наистина ли вярваш в победата?
Ще ти кажа Хитлер в какво вярва. - Кажи?
Не мисли, че ще победим.
И това ти го е казвал? - Да.
И разбира какво се случва? - Очевидно.
Защо тогава продължава? - Нямаме избор, защото нито
Англия, нито Америка или Русия ще сключат мир с него.
И е наясно с всичко? - И наистина е така.
Щом остава начело на Германия, трябва да се бием до последно.
Победа или смърт.
Смятам, че не забелязва нормалното решение.
За какво говориш? - Абдикация.
Драги ми Щрьолин...
Страхувам се, че трябва да тръгваме. - Стана ли време?
Влак гоня. - Може да наминем след вечеря.
Довиждане, Щрьолин. Радвам се, че се видяхме.
Надявам се скоро пак.
Татко, ще го направят? - Кое, синко?
Да те застрелят. - Не. Разбира се, че няма.
Това са празни приказки. Не им обръщай внимание.
Да застрелят най-великия си генерал? - Не трябваше да го казваш.
Тръгвай и престани да говориш глупости.
До довечера, мили. - Не се бави, скъпа.
Хубавец е, нали? - Много добро момче,
но беше ли честен с него? - За кое?
За опасността да те разстрелят. - Разбира се.
Тази възможност винаги съществува.
Но защо ще го прави? - Ще послуша другите.
Никога не е бил против мен.
Какво мислиш за обкръжението му. Химлер, Борман и цялата тълпа?
Мислиш ли че му влияят? - Много често, даже.
Не мислиш ли, че ще го настроят срещу теб?
Възможно е, но не ми се струва много вероятно.
Но ако все пак го направят, представяш ли си
какво може да се случи на Луси и Манфред?
Не съм мислил за това. Но какво говориш?
Казвам ти да помислиш. Това е.
Не си се променил, докторе. Винаги си бил странен.
Но сега не се притеснявай. Никой от нас не е в беда.
Ще дам съвет като на стар приятел.
Не говори по този начин пред всеки. - Говоря само с близки и познати.
Довиждане, Ромел. - Довиждане, Щрьолин.
Идвай, когато можеш. - Ще опитвам.
Нахлуването в окупираната от Хитлер Европа беше въпрос на време.
През ноември 1943 г.
Ромел направи инспекция на Атлантическия вал.
Това бе подготовка на силите, събрани да отблъснат инвазията.
Месец по-късно Ромел докладва на фелдмаршал фон Рундщед,
главнокомандващ на Западния фронт в щабквартирата му,
двореца Помпадур във Фонтенбло, извън Париж.
Фелдмаршал фон Рундщед, господа.
Руге. - Фелдмаршале.
Господа...
Радвам се да ви видя, Ромел. - Фелдмаршале.
След възможността да го опознаете отблизо,
какво мислите за Атлантическия вал? - Не съм готов с доклада.
Ще го обсъдим, когато сте готов.
Имаме време, не смятам, че Айзенхауер ще настъпи скоро.
Няма да е изпитание за силите ти. - Напълно възстановен съм.
Радвам се. Добре ли се грижат за вас?
Разбира се.
Ще забавляваш приятелите ни, докато Ромел и аз поговорим насаме?
Ужасно е, нали?
Не разбирам защо го наричат вал.
Големите пристанища като Хавър, Остенд и Шербург са добре укрепени,
но няма да ни нападнат с пътнически кораби.
Нищо не е направено за бреговете.
Видях поне 50 места, където даже армия от деца може да акостира.
Имахме идея за укрепление, птичка да не прехвръква.
Стомана и бетон от Дания до Испания,
но се страхувам, че френските ни приятели спъват работата.
Дори отивайки на работа се влачат като охлюви.
Или ще укрепим брега, или сме в беда.
И там да ги посрещнем? - Да ги спрем още на брега!
Да наситим брега с мини и капани и да ги удряме докато се удавят.
Тук, тук и тук. - Не съм съгласен с теб,
но разликите в мненията ни са по-скоро теоретични.
Като започне десантът нито ти, нито аз ще определяме тактиката.
Не и на местно ниво. - Имаш предвид... Берлин?
"Бохемският ефрейтор" лично е поел контрола над цялата операция.
Ти и аз ще сме маши при астрологичните му вдъхновения.
Може и да вярваш, но това е официално.
Получава се невъзможна ситуация. - Трябва да му го обясниш.
И вие не възразихте срещу това?
След като си се намесвал толкова пъти,
за да предпазиш човек от явно самоубийство,
идва момент да се отдръпнеш и да погледнеш безпристрастно.
Не сте против мнението ми?
Възхищавам ви се на куража и оптимизма.
Явно ме смятате за клоун, клоун в цирка на Хитлер.
Наистина ли?
И ако е така, искам да знаете, че очаквах повече вас.
Може и така да е, фелдмаршал.
Невъзможно е да помня всичко остро, изречено против мен.
Казали ли сте го?
Който и да го е казал, вие му давате причина да съжалява за забележката.
Благодаря ви, фелдмаршале. - Няма за какво.
Има ли още нещо? - Не мисля, за момента.
Един съвет, ако може, на база разговора ни.
Ако бях на мястото ви, щях да бъда по-внимателен,
като говоря за новото стратегическо разположение.
Трябва да знаете, че от сега ще сте под сериозно наблюдение.
От Берлин? - От управляващите, смятам.
Някаква информация защо има такъв интерес към мен?
Не е само към вас. Към всички нас.
Очевидно в Африка го няма,
но тук на континента това е чест, която върви с чина.
И при вас ли? - Приятелю, аз съм главнокомандващ.
Два месеца по-късно, през февруари 1944 г. по време
на едно от редките отсъствия на Ромел от Атлантическия фронт,
неговият стар приятел д-р Карл Щрьолин го потърси.
Добър ден, господине. - Добър ден.
Д-р Щрьолин, при фелдмаршала и г-жа Ромел.
Заповядайте.
Айзенхауер няма да опита преди пролетта.
Едва ли се прибера друг път.
Готови ли сме да го посрещнем? - Ще сме, надявам се.
Наздраве, докторе. - Наздраве, драги ми Ромел.
Сигурен ли си, че стаята не се подслушва?
Да се подслушва? Трябва ли? - Нима Химлер има конкретна причина?
Да, прав си, но не мисля, че трябва да се притесняваш.
Защо питаш?
Защото искам да разговарям с теб без да ме подслушват.
За какво? - За положението с Хитлер.
Ако ще говориш за политика, не искам да слушам.
Искаш по-скоро да видиш Германия разрушена?
Не искам да го обсъждам и съм изненадан от теб.
Това е комунистическа позиция. - Така ли?
Ако говориш за поражение, заговори против него, е така.
Ще кажеш за ген. Бек, че е комунист?
Разбира се, че не. - Или Гьорделер - кметът на Лайпциг?
Не съм чувал да е такъв. - А Фалкенхаузен?
Не, но... - А Хайнрих фон Щюлпнагел?
А фон Урах и фон Хаслоф? Те комунисти ли са?
Сериозно ли казваш, че хора като тях поставят под въпрос лидерството му?
Не само под въпрос. Възнамеряват да го прекратят.
И си разговарял за това с тях?
С тях и с много други. Не само войници.
С духовници, с профсъюзни водачи, адвокати, доктори.
Членове от правителството. Не с много, но с хора, на които им се чува гласът.
От колко време продължава това? - От 1938 година.
И какво целите?
Първо, искаме да се отървем от Хитлер и шайката му.
Ако ни победят, предпочитаме да ни победят,
като човешки същества, а не като варвари.
Второ. Независимо дали спечелим или загубим,
искаме да живеем отново като порядъчни гора, без страх.
Щрьолин, не желая да се забърквам в това.
Какво правят в Берлин си е тяхна работа.
Аз съм войник, а не политик.
Още ли смяташ, че си в безопасност? - Никой не знае.
Под ръководството на здравомислещ... - Пълни глупости и ти го знаеш.
Дано е така.
Ти си му любимец и не се сещам за друг, който се е запитал
за дълбоката и трайна признателност към тези, които му служат добре.
Вършиш ли работа, си в безопасност. - Няма от какво да се страхуваш.
И ако нещо се случи неочаквано, ще ти е приятно,
че животът на Люси и Манфред, е на сигурно в меките и нежни ръчички
на смелата банда патриоти, с които се е обградил.
Не са ми забавни приказките ти.
Аз и не искам да те забавлявам. Просто отчитам невероятния ти късмет.
Искам да помислиш и върху това някой път.
Не за лошата му страна, а какъв божи дар е за теб.
Не за дома ти, а за попрището ти на войник.
Колко генерали могат да се похвалят с обичта и подкрепата на лидер
толкова изкусен във военните действия? - Достатъчно, Щрьолин.
Сигурно не си забравил как отхвърли нападение над Англия след Дюнкерк.
Или колко смел беше при Сталинград,
когато Паулус търсеше как избегне капана.
Кой друг човек на Земята ще има смелостта
да изпрати кратката, проста заповед:
"Да не се отстъпва и милиметър. Победа или смърт."
Дали Наполеон би си позволил? - Достатъчно!
Страх ме е даже да си помисля. - Не ми говориш като учител на ученик!
Мислиш ли, че не знам?
Кой ме пита за мнението ми? За да му кажа,
че каквото правят е на границата на малоумието!
Кой мислиш ще ме чуе? - А ти опитвал ли си?
Казаха ми да си гледам работата. И защо смяташ, че не са прави?
Не да смяташ, че един войник
трябва да е доволен от всеки член на правителството си, за да се бие?
Никоя армия не би просъществувала при такива обстоятелства.
Истината е, че войникът има една функция в живота
и тя е да изпълнява заповедите на по-старшите от него.
Останалото, включително правителството, е политика.
И да ти припомня, аз съм войник, а не политик.
Какво прави правителството... - Стига се кри зад униформата!
Какво ме интересува философията ти на войник?
Ужасен си.
Криеш се зад глупости и действаш като робот.
Забрави ли, че те познавам от 20 години?
Знам точно какво чувстваш за онази гадост в Берлин.
Не разбирам малодушното ти желание
да се затриеш заедно със зверовете, които мразиш и презираш.
Къде ти е куражът от боя? Нямаш ли акъл?
Смятам, че трябва да напуснеш тази къща веднага.
Няма, докато не покажеш честност и почтеност към един приятел.
Ако доводите ми са недостатъчни, готов съм да продължа.
Нямам намерение да изляза, докато не се разберем.
Ще повикам охраната да те арестува. - Няма да го направиш.
И как знаеш какво ще искам да направя и какво не?
Защото Луси ми каза, че няма да го направиш.
Ти си разговарял с Луси за това?
Разбира се. - И тя те е пратила при мен?
Не точно. Просто ми каза какво наистина мислиш
за нашия превъзнесен водач и властването му над Германия.
Татко! Татко, колата е тук!
Видяхме я. И ако обичаш, не викай. Казвала съм ти го сто пъти.
Просто е превъзбуден. - Писна ми да повтарям.
Той е още дете, независимо от униформата.
Разбира се. - Пази се, скъпа.
Не ми се сърдиш, нали?
За какво? - За разговора ми с д-р Щрьолин.
Не, разбира се.
Дали е прав?
Не знам.
Не мога да взема решение.
Но тези ужасни неща, за които говори.
Велики, страховити и ужасни неща. Не знам дали ще мога да го последвам.
Тогава не го прави, ако е грешно. - Не съм казвал, че не е прав, но...
Това ли е начинът - с измяна?
За това става въпрос, не колко прав се чувстваш.
И да оставим нещата каквито са?
Не, но смятам, че трябва да има и друг начин.
Ако успея да се видя с него и му обясня...
Как човек може да се бие при такова положение?
Не стига, че ще посрещнем нападението без...
Остави това. Не е необходимо сега да взимаш решение.
То само ще си дойде.
Кажи ми какво мислиш, но честно?
Нищо не мога да ти кажа, скъпи. Не знам.
Но като му дойде времето, ще разбереш.
Тръгвай вече, и без това закъсня.
Нали ще ми пишеш ежедневно? - Ще пиша.
Ето и нещо за пътуването. - Благодаря ти, скъпа.
Довиждане, съкровище. Не се безпокой за мен.
Ще се опитам.
Благодаря ви, това беше всичко.
Довиждане, синко. Грижи се за майка си и бъди добър войник.
Да се гордея с теб.
Ще се опитам, татко. Нали ще отблъснеш Монтгомъри?
Щом стъпи на брега.
Довиждане, скъпи. - Довиждане, скъпа.
И така, след четири години на подготовка той дойде - Денят Д.
Най-великата армада и най-голямото разгръщане
на хора и машини в историята на света тръгна от Англия
и се насочи за десант към бреговете на Нормандия
и германската крепост в Европа.
От момента, в който "Бохемският ефрейтор"
се самоназначи за главнокомандващ на войските ни,
германската армия стана жертва на уникална ситуация.
Не само за враговете ни, а и за самите германци.
Значи смятате, че няма да ни даде 15-а армия?
Не знам как би го направил предвид обстоятелствата.
Астролозите му са го информирали, че това било само залъгване.
Истинското нападение щяло да е на север от Кале.
Това, че 15-а армия ще си седи там да чака нападение, което вече е започнало
на друго място, е прекрасен пример за война, водена чрез гадаене.
Трябва да имаме тези войски.
Като не можем да се прегрупираме, поне да усилим позициите си.
Трябва да се видим отново с него.
Това, което ти казах, е поверително, Ромел.
Не мисля, че нещо може да променим.
Отбраната ни вече е подредена.
"Задръжте позициите. Не отстъпвайте даже и милиметър.
Победа или смърт". Една война не може да се спечели
с познания за тактика, базирани на цитати от книги.
Цитатите му могат да впечатлят младите, но няма да спрат врага.
Оставете ме само за три месеца и те ще си платят.
Ще платят такава цена,
че ще им се е искало да не са чували за Германия.
Може би няма да успея да ги спра, но ще знаят, че се бият срещу армия,
а не срещу някакви гарнизончета.
Но той никога няма да ни позволи.
Знаеш какъв непоколебим ефрейтор е той.
Случайно да познавате Карл Щрьолин?
Щрьолин? - Кметът на Щутгарт.
Познато ми е от някъде. - А доктор Гьорделер от Лайпциг?
И ти ли?
С всеки ден и всяка минута, която отминава
се убеждавам все повече, че това е единственото решение.
Да си призная, не ми е ясно за какво говориш.
Те предлагат да го арестуват, да свалят правителството и
колкото е възможно по-скоро да сключат мир с Айзенхауер.
Ще отрека, ако трябва, че сме имали този разговор,
но това са детински работи.
Айзенхауер няма да сключи сепаративен мир.
И защо ще го прави, когато всичко му върви добре?
Тази част от плана ти е обречена още в зародиш.
Но не отрекохте основната част от плана.
Съжалявам, сигурно не съм чул.
Няма значение, но ако те дойдат за съвет или мнение,
ще ги приемеш ли? - Не.
Няма. Боя се, че няма, Ромел.
Късно е, много е късно.
Даже и да действат моментално?
Не ме разбра. Не е твърде късно да действат.
За мен е късно. В момента съм на 70 години.
Твърде стар съм за бунт.
Твърде съм стар, за да се противопоставям на властта...
колкото и да е лоша.
Берлин се обажда. Маршал Кайтел.
Кайтел? - Фон Рундщед.
Слушам. - Истина ли е за Шербург?
Опасявам се, че да. - Това е ужасно.
Как ще предам такава новина на фюрера?
И преди сте му съобщавали. Защо сегашният да е проблем?
Именно. Само лоши новини има от седмици.
Нещо хубаво има ли да кажете? Покрай едното и другото да мине.
Проверихте ли на руския фронт?
Не обсъждаме руския фронт. Обсъждаме вашия.
Ситуацията там изглежда все по-лоша след всеки доклад.
Страхотно съм притеснен, да докладвам за още един неуспех.
Някакво решение да предложите?
Дайте ни ония 90 дивизии от 15-а армия,
които се размотават около Кале. - Знаете, че е невъзможно.
Фюрерът вече обясни защо са там.
Тогава ни позволете да се изтеглим от Нормандия
и да подготвим свястна отбрана.
Заповедите ви са да не мърдате оттам.
Нещо по-добро да предложите?
Имам всъщност. Сключете мир, идиот такъв.
Довиждане отново, Ромел. - Няма да те докладва за това.
В тази минута той чука на вратата на ефрейтора, скимтящ от щастие.
Запомнете какво ще ви кажа, драги ми приятелю.
Победата има хиляди бащи. Поражението е сирак.
През следващите 24 часа ще бъдеш назначен за мой заместник
и искрено се радвам за това.
Това са глупости. Няма да ви пуснат.
Мога да добавя, че не съм достатъчно стар,
за да пожелая на приятелите ти късмет в невероятно интересното им начинание.
Междувременно, от укрепените си плацдарми
съюзническите войски тръгнаха да се разгръщат през Франция
и започнаха набегът си към Рейн.
Сложи това да ти е подръка, и тези документи също.
Пази ключа и се погрижи за останалото.
Фелдмаршале.
Скъпи фелдмаршал Ромел, Имам пълно доверие
на приносителя на писмото подп. Цезар фон Хофакер.
Спешно трябва да го снабдите с най-подробна информация.
Щюпнагел
Къде е той? - В малката стая.
Алдингер. - Да...
Полковник. - Ще се опитам да бъда кратък.
Хвърляй по едно око на коридора. - Слушам.
Разказвай. - Трябва да решим всичко в момента.
Трима от нашите бяха арестувани вчера в Берлин.
Ще ги накарат да проговорят. За наше щастие не знаят много.
Мнението ни е, че не трябва да отлагаме.
Трябва да действаме сега.
И всичко е готово, със сигурност? - Така разбрах.
Генералът иска спешно да разбере дали можете да отговаряте за командирите.
По мой знак те са готови да действат.
Тогава мога ли да докладвам на ген. Щюпнагел,
че може да действаме без повече обсъждане?
Изчакайте ме, полковник. Руге, последвай ме.
Опразни стаята, Алдингер. - Слушам.
Излизай. Оставете всичко и напуснете.
Фелдмаршал Ромел е на телефона. Свържете ме с фелдмаршал Кайтел.
Трябва да бъда абсолютно сигурен.
Не трябва да го правим, ако има поне малка надежда в него.
Кайтел. - Ромел?
Слушай ме внимателно, Кайтел. Трябва да се видя с фюрера незабавно.
Някъде във Франция. Не мога да обяснявам сега,
но трябва да му обясните, че е неотложно.
Предлагам утре сутрин.
На 17 юни те се срещнаха в бункера на Хитлер в Марживал, край Суасон.
Не е мое задължение, мой фюрер, но обстоятелствата ме притискат.
В положение сме, което се нуждае от разискване на най-високо ниво.
Това съм го чувал вече. Казвал си го!
При всеки разговор говориш за нова криза.
Когато врагът ти има поразително превъзходство навсякъде,
и става все по-силен с всеки изминат час,
а ние отслабваме със същото темпо, по мое мнение това е криза.
Трябва да я разгледаме реалистично. - Едно и също. Както винаги!
Всичко върви добре - имаш мерак, но при първия проблем
се превръщаш в пълен пораженец!
Интересно ли ти е защо Рундщед не просперира?
За същото!
И сигурно щеше да е по-добре, ако ви бях сменил и двамата.
Вярваш ли ми малко поне?
Изглежда повече, отколкото вие на мен. Мога ли да продължа?
А какво крилатите ми ракети правят в Лондон, казвали ли са ти?
Да, но защо не ги насочите към плацдармите?
Предназначението им е друго и нямат точност.
Трябва им цял град за мишена.
Да ги насочим към Плимут, Саутхемптън, Портсмут?
Не, не, не и не! Това е...
Ето затова казвам, че не можеш да мислиш глобално.
На британците не им пука за селата.
Обичат Лондон и не искат да го видят разрушен, както ще направя.
За две седмици, помни думите ми. Те ще плачат да се предадат. Ще видиш!
Да продължа. На този фронт борбата е решена.
За две седмици се подгответе да видите враговете
да пробият линиите ни и да навлязат във Франция.
Като войска, края ни се вижда. Няма с какво да ги спрем.
И какво предлагаш? Да се предадем? - Излагам ви фактите.
Искам да си направите правилните заключения.
Правилни за кого? За теб!
Предлагам да ограничиш гениалността си в битките
и да оставиш воденето на войната на тези, на които им е работата.
Извинявайте. Сега ако фюрерът ме удостои със съвет...
Крилатите ракети засега са първите
от цяла серия от оръжия, които ще изменят военните действия!
Имам и стотици пъти по-мощни от тях и замислям хиляди пъти по-разрушителни!
Но проблемът е в момента.
Имам оръжия, всяко, от които може да обърне хода на войната!
Става дума за сега. Какво да правя утре сутринта?
Защо си решил, че всичко е загубено? Ние работим върху чудеса,
които ще променят хода на историята за векове!
В работилници и лаборатории ние ще направим оръжия
за поразяване каквито врагът ни даже не е сънувал!
Представям си го... Представям си едно оръжие...
Посветен на плана за убийството на фюрера,
Ромел се опитваше да управлява разпадащия се фронт,
когато на 17 юли на пътя, близо до селце със зловещото име Монтгомъри...
Самолет!
Три дни по-късно, на 20 юли,
докато Ромел все още лежеше в безсъзнание в болница,
Хитлер и обкръжението се събраха на съдбоносната конференция
в щабквартирата му в Източна Прусия.
Фюрерът, господа.
Маневрирал е с танковете си като кавалерийски офицер.
Благодаря ви, господа.
Мой фюрер? - Да?
Аз съм Щауфенберг. - Да, да, да.
От щаба на ген. Фром.
Радвам се да ви видя отново. - Благодаря ви, мой фюрер.
Господа, моля за вниманието ви.
Извинете, нося доклад от ген. Фром.
Къде е Гьоринг? - На път е.
Да, когато си дебел, не може да си бърз.
Полковник фон Щауфенберг?
На телефона. - Благодаря ви.
Извинете ме.
Добре. Предлагам да започнем с Източния фронт.
Фюрерът!
Добре ли сте, мой фюрер? - Да. Добре съм.
За този провал 5000 заподозрени заплатиха с живота си,
докато Хитлер беше в болница през следващите няколко дни.
За Ромел, който се възстановяваше в Херлинген от рани, които биха погубили
всеки нормален човек, спря да се говори.
Пълно мълчание беше наложено върху личността на най-титулувания войник.
За три месеца той остана в изолация,
до следобеда на 13 октомври 1944 г.
Кайтел? - Как си, Ромел?
Карам я, благодаря. - Добре ли си, за да посетиш Берлин?
Страхувам се, че не още. Може би до седмица-две. Защо?
Мога да изпратя специален влак за теб.
Чудесна новина, но наистина не се чувствам готов още.
За какво е това бързане?
Кога смяташ, че ще можеш да командваш отново?
След още две седмици, най-много три.
Ако изпратим някой, ще може ли да обсъдите положението?
Разбира се.
Много добре, ще изпратя Бургдорф. Познаваш го, нали?
Срещали сме се. - Да го изпратя утре сутрин?
Удобно ли ще ти е? - Чудесно.
Ще има нужната информацията и инструкции.
Ще поздравиш ли г-жа Ромел? - Разбира се.
И много ти благодаря. - Довиждане.
Довиждане.
Кайтел беше, иска да командвам отново.
Кога? - Когато реша, предполагам.
И ти изпраща поздрави.
Дошли сме при фелдмаршал Ромел. - Ще му предам.
Предайте му и... - Влезте, Бургдорф.
Фелдмаршале. - Радвам се да ви видя. И вас също.
Не сте срещал жена ми. - Не съм.
Скъпа, позволи ми да ти представя генералите Бургдорф и...
Майсел. - Генерал Майсел.
Синът ми Манфред и капитан Алдингер.
Надявам се, че не сте изморени? - Ни най-малко.
Имате ли време за обяд и чаша вино?
Благодаря, но трябва да се върнем по най-бързия начин.
Би ли ни извинила, скъпа? Насам, господа.
Приемете извиненията ни, госпожо. - Разбира се, но съм разочарована.
Някой друг път. - Надявам се.
Дано да е Руския фронт, нали?
Разположете се удобно. Запалете, ако ви се пуши.
Не съм като Монтгомъри. Димът ме прави щастлив.
На ваше разположение съм, господа.
Идваме директно от фюрера, фелдмаршеле.
Това, което ще кажем сега, са негови думи.
Добре. - Първо трябва да изкажем
неговата дълбока признателност за службата ви.
Продължете.
И съжалението му за злощастния инцидент.
Сигурен бях, че не ме потърси само защото си има по-важни неща.
Смешно е да си помислите...
Може ли да пропуснем коментарите ви и да минем на съобщението за мен?
Разбира се.
Обвинителен акт
срещу Ервин Ромел, фелдмаршал Обвинение: Измяна
Ще забележите, че обвиненията са съпроводени от съкрушителни показания.
Мога да чета, благодаря.
Добър сте при получаване на предсмъртни изповеди.
Мога да ви уверя, че всичко е законно.
Уведомете фюрера, че ще отговоря на обвиненията му в съда.
Предполагам, че няма да отричате?
Казах да му предадете ще се видим с него в съдебната зала.
Фюрерът силно се надява, че може да се намери решение
без случая да се излага на публичен процес.
Тогава да оттегли обвиненията.
Мнението му е, че един процес може да доведе само вреда.
Заповедите ми са да ви напомня
колко пагубен би бил един процес за името и репутацията ви.
И какво очаква да сторя? Да се призная за виновен?
Не, разбира се.
Единственото иска да ми затвори устата.
Не иска да се разчуе какво наистина се случи.
Много мило от негова страна, че се е загрижил за името и репутацията ми,
но единственият начин да ги запазя е като се явя в съда.
Какъв е смисълът? Присъдата е вече прочетена.
И това ли ви каза да ми предадете? - Доказателството е там.
Как ще се защитавате? - Тогава какво предлага?
Преди да продължим искам да предупредя,
че къщата е напълно обкръжена.
По моя заповед. Надявам се разбирате.
Още и двамата сме въоръжени. - Какво трябва да направим?
Вярва, че е в интерес на всички замесени,
ако вие разрешите проблема тихо и без да се бавите.
Продължете. - Преимуществата на такова решение
пред съдебен процес по негово мнение са няколко и очевидни.
Много важно за него ще бъде да запази името и славата ви.
Ще се избегне всякакви подозрения за начина, по който сте си отишли.
За света ще разпространим, че сте починал от получените рани.
Това ще бъде официалното съобщение.
Паметта и семейството ви ще бъдат почетени с историческа щедрост.
Това беше точната му дума "историческа".
Името ви ще бъде обвито в славата, която е заслужила докато семейството
ви живее в комфорт и безопасност доживот.
Имам ли избор? - В известен смисъл, да.
Да умра сега... или по-късно. - Това е изборът, за съжаление.
Колко време имам да реша?
Трябва да се върнем в Берлин възможно по-бързо.
Наказанието, което е предвидено по вашето дело, е обесване.
Отровата, която нося, поразява за 3 секунди и е безболезнена.
Кажете му, че въпреки недостатъците,
които бяхте така добър да споменете, ще приема процеса.
Може би думите ще са безсмислени, но смятам, че трябва се чуят.
Може и да имат някакъв смисъл за някого.
Даже могат да накарат някой да се замисли за момент,
както и аз направих накрая, но за съжаление твърде късно.
При всеки случай животът е мой и това е решението ми.
Признавам разочарованието си от избора ви.
Въобще не ме интересува мнението ви.
Неприятната част при положение, че изберете процес е,
че нямам правомощията да гарантирам
безопасността на сина и вдовицата ви.
Излизат.
Това ли е всичко? - Смятам, че да.
Ще ви изчакаме отвън. - Няма да се бавя.
Едва ли очаквахме толкова...
Свършихте ли вече? - Изчакай ме там. След малко слизам.
Какво има, Ервин? - Искам да си силна, скъпа.
Искам да си много силна и много смела.
Разбра ли ме? - Да.
Трябва да тръгна сега... и няма да се върна.
Това мисля, че обяснява всичко. - Няма ли изход?
Не, но няма да е толкова ужасно.
Дават ми отрова, която е безболезнена и бързодействаща.
Тръгваме сега и ще я взема веднага.
Имаме оръжие. Мисля, че може да отложим нещата.
Не, нищо не може да се направи. Помислили са за всичко.
Поне тях може да убием.
Нищо не може да бъде направено. Трябва да следвам думите им.
Добре.
Ще бъдеш ли смела сега? - Не знам.
Увериха ме, че с Манфред ще сте добре.
И никой друг няма да знае за това освен нас.
Сигурен ли си, че няма друго решение? - Няма, скъпа.
Каза ли вече на Манфред? - Щом сляза, ще му кажа.
Недей. Остави на мен. Ще му го предам по-добре.
Щом искаш.
Ще си взема палтото. Студено е, а не искам да ме видят да треперя.
Фелдмаршалът излиза сега.
Сега ли тръгваш? - Разбира се.
Достатъчно ли си здрав?
Разбира се. Не го споменавах пред вас да не ви тревожа.
Русия е, нали?
Сбогом, Алдингер, стари приятелю. - Сбогом.
Грижи се за тях. - Разбира се.
Няма ли да ми кажеш? - Не задавай много въпроси.
Знаеш, че не можеш да говориш така на фелдмаршал.
Кога ще разберем? - Скоро.
Сбогом, синко. Бъди добро момче. - Довиждане, татко.
Ще ги спреш, нали? - Ще видим.
Сбогом, скъпа.
През последното си кратко пътуване какви ли са били мислите на Ромел?
Дали са били мъчителни, че повярва много трудно и удари твърде късно?
Или са прелетели обратно в пустинята, където геният му наелектризира света?
Първо при Микели.
След това при Тобрук.
Даже и при Ел Аламейн.
При всеки случай животът и участта му бяха описани
иронично точно в думите на неумолимия враг на нацистка Германия
многоуважаемия Уинстън Чърчил.
"Неговата страст и решителност ни подложи на голямо изпитание,
но той си заслужи честта, която му оказах
в Камарата на общините през 1942 г.
Достоен е за уважението ни, защото като истински немски войник,
намрази Хитлер и делата му и стана част от конспирация,
целяща да освободи Германия, като премахнат тиранина и маниака.
И за това плати с живота си.
В печалните войни на модерната демокрация
има и малко място за рицарство."
Превод: Soler
Редакция: Best Ripper