ЖИВ ОГЪН
Ей, насам!
Почакайте!
По дяволите! - Какво стана?
Нищо.
Добър вечер. - Добра да е.
Не изглеждаш много добре.
Не, не знам какво става.
Откъде идваш?
Бях при езерото.
При езерото?
Изчакай, ей сега ще се върна.
Не може да останеш тук.
Ела, ще ти покажа къде да изчакаш.
Какво да чакам?
Ще дойдат да те вземат.
Какво имаш в джоба?
Само тази картичка.
Ще ти я пазя, бъди спокоен.
Само това мога да направя.
Ела, всичко ще бъде наред.
Ела.
Как се чувствате, г-н Жеран?
Казвам се Жюст.
Добре.
Е, как се чувствате?
Не много добре.
Казаха ми, че отказвате да говорите.
Трябва да се опознаем, за да можем да продължим напред.
Разкажете ми за себе си.
Нещо, което ви се е случило. Някакъв спомен.
Казах и на този преди вас - нищо интересно не ми хрумва.
За мен всичко е интересно. Всичко, което можете да ми кажете.
Преди си бях добре.
Нямах проблеми, нищо конкретно.
Нищо конкретно?
Не, бях като всички.
Преди какво?
Преди това, което ми се случи.
Нали затова съм тук?
Разкажете ми как се случи.
Не помня, казах ви вече.
Само искам да съм нормален, както преди, и да изляза оттук.
Отново да сте нормален... Хубав план, нали?
Отново да сте нормален...
Какво означава това?
Не искам пак онзи проблем.
От какво се страхувате, Жюст?
Че пак ще съм невидим.
Невидим?
Всички казват да не се тревожа, но нищо не се променя и...
Няма ли някакво лечение?
Вие ли ще се заемете, или друг?
Сигурно си давате сметка колко сте объркан.
Ще ви предложа нещо. Вие решавате дали да приемете.
Предлагам ви да работим заедно.
Работа? - Точно така. Работа.
Много години по-късно...
Ако съм умрял,
щях да знам.
Е, никой не помни и раждането си.
И така, какво искате от мен?
Нищо особено.
Някакъв спомен.
Нещо, което ви се е случило.
Странна работа.
От сутринта нищо не мога да си спомня.
Всичко ми се губи.
Помня само една стара история.
Защо не съблечете сакото? Ще ви е по-удобно.
Когато бях дете,
един ден...
се връщахме от училище.
Пътят към дома...
минаваше през гората.
Както си вървяхме, видяхме една дупка.
Широка, дълбока и много тъмна.
Продължихме напред.
Минахме покрай едно дърво хинап.
Диво плодно дърво.
Наоколо бяха нападали много плодове.
Приятелят ми Абдулай отиде под дървото.
Спряхме, за да го изчакаме.
Чухме го да вика.
Обърнахме се
и видяхме една голяма змия.
Много голяма змия, хванала го през кръста.
Абдулай се бореше и викаше за помощ,
но нищо не можехме да сторим.
Разбрахме, че змията отива към дупката.
Избързахме напред, за да препречим входа й.
Бързо събрахме клони,
парчета дърво, каквото намерихме.
Когато змията стигна, отворът беше съвсем малък.
Тя запрати момчето вътре
и го последва.
Абдулай продължаваше да вика, но все по-отдалече.
Накрая вече не го чувахме.
Оттогава от него няма и следа.
Така си отиде.
Добре ли сте, господине?
Да. Виждам момчето.
Виждам и вас.
Сега сте при него.
Абдулай?
Позна ли ме?
Цветът ми харесва. Хубав е. - Така е.
Здравей. - Здравей.
Да дойда ли по-късно? - Не, остани.
Да не си паднал от леглото? - Не.
Да не е много широко. Горе съм слаба.
Така е модерно. - Искам да е красиво.
Тези, дето правят кройките, не ги е грижа как ще стои.
Облечи го наопаки.
Ще видя дали може да се стесни.
Добре.
Как си? - Добре. Донесох ти това.
Остави го отгоре и си вземи пари от касата.
Дали не са множко?
Фланелката е страхотна.
Видя ли размера? Кажи честно!
Следваща станция - "Жан Жорес" .
Станция "Жан Жорес".
Мен ли търсите? - Да...
Всъщност не знам.
Гийом ли се казвате?
Взех ви за човек, когото не съм виждала отдавна,
който потъна вдън земя. Но едва ли ви интересува, извинете.
Няма нищо. - Невероятно! Дори гласът е същият.
Но той би трябвало да е по-възрастен,
така че е невъзможно.
Лицето ми не ви ли е познато? Виждали ли сте ме преди?
Не.
Извинявайте, че ви проследих.
Не е възпитано да се следят хората.
Довиждане.
А как се казвате?
Жюст. - Име, което не се забравя.
Аз съм Агат.
Довиждане, Жюст.
"Жюст..."
"Име, което не се забравя..."
Какво е това място?
Моята бърлога.
Тук ли живееш?
Може да се каже.
Явно много обичаш чай.
Искаше да видиш как живее такъв като мен ли?
Не, просто исках да те опозная.
Е, това е. Тук е целият ми живот.
Нищо интересно.
Недей.
Извинявай, просто...
Не дойдох за това.
А заради...
Заради момчето, на което приличаш.
Може ли да ти разкажа за него?
Преди десетина години,
когато бях на 20,
с колеги от института заминахме за Турция.
За лятната ваканция.
Качихме се на корабче до Измир.
Отегчавам ли те?
Не, продължавай.
И така...
Призори срещнахме едно момче.
Пътуваше сам, с малко багаж.
Беше хубав.
Сместихме се, за да дойде в нашата каюта,
а след това - в хотелската ни стая.
Станахме петима души,
спяхме почти един върху друг.
Една нощ към края на ваканцията
лежах между Гийом и Фред.
Или пък Фред беше до Гийом...
Телата ни бяха преплетени.
Сигурно ми е било закачливо, не знам,
но протегнах ръка да докосна нечия ръка
или пък кракът ми - нечий крак, не знам.
Разпознах, че е Гийом по косата.
Имаше прекрасна къдрава коса.
Докосвахме се,
целувахме се...
Не бяхме срамежливи, нито сдържани,
целувахме се с език.
Беше истинско, красиво.
Откривах всичко едновременно.
Беше сексуално и емоционално, беше...
Исках да ме обича.
Открих му се, исках да ме види цялата.
Бях готова на всичко.
И след това - нищо.
Нищо.
На другия ден нещата му ги нямаше.
Повече не го видяхме.
У дома получих картичка от Истанбул.
Без адрес на подателя.
Последваха още картички.
Пишеше, че мисли за мен.
Смятам, че наистина е мислел за мен.
Един ден картичките спряха.
Извини ме. Не знам защо ти го разказах.
Тръгвам си. Извини ме.
Не си отивай. Остани!
Остани!
Обади ми се!
Странно, това е моят скутер.
Наблизо ли живеете? - Не, в Пюто.
Защо скутерът ми е тук?
Може би сте се прибирали.
Да, сигурно.
Не знам. Нищо не си спомням.
Беше една отдалечена хижа в Алпите.
Ходех, когато времето е хубаво,
но веднъж здраво ме затрупа снегът.
Хижата беше кацнала на върха.
Надолу имаше дълбоко дере и гора.
Необикновено място!
Тук беше!
Това е гората.
Хижата е оттатък.
Добър ден.
Здравейте, Жюст.
Хубаво сако. - Да, но не топли.
Отива ви.
Добре изглеждате. - Да, всичко е наред.
Радвам се.
Момент!
Нека поговорим другия път, като ми доведете някого.
Ще отидем в кабинета ми.
Добре.
Къде ме водиш? - Това е пряк път.
Чувал ли си за Исберг?
На север е. - То се знае.
"Исберг", не "айсберг".
Там съм израснала, с баба и дядо. Викаха ни "италианците".
В началото не знаех и дума на френски.
Откога живееш на онова място?
Притеснявали те? - Изненадах се.
А преди? - Преди кое?
Преди. Някога.
С родителите ти, като дете.
Беше отдавна. Не помня.
Сериозно ли е, докторе?
Не знам. Може би да.
Може би утре ще си ме забравил.
Тогава ще останем заедно тук, в настоящето.
Жадна съм.
Ей там има чешма. - Пие ми се бира.
Познаваш ли ги? - Не.
Искам да посветя следващата песен на скъпата си братовчедка.
Водка!
Благодаря.
Нелепо е, нали? - Кое?
Това между нас.
Не смяташ ли?
Че тръгнах така с теб.
Не те ли плаши?
Не.
Хубаво. Не ми обръщай внимание.
Чувствам се малко...
Някак ми е...
Като пияна съм.
Ще ти прозвучи странно, но...
Ако си пропуснал нещо в миналото, нещо важно,
но можеш да се върнеш във времето
и да го изживееш отново,
но този път да кажеш и да направиш каквото трябва
и това да промени живота ти...
Ако беше възможно, щеше ли да го направиш?
Да променя живота си?
Да.
Мирише на изгоряло.
Кракът ти е бил пред ауспуха.
Обувката ти е скъсана.
Не ти ли пари? - Нищо ми няма.
Ама че работа!
Трябва да освободя бавачката.
Голямата сестра на Ирис.
Тоест сестрата на приятелката на дъщеря ми Ирис.
Не искам да сплетничи. Нали ще ме изчакаш тук?
Такси!
Спри! Такси!
Такси! Тъпанар!
По дяволите...
Това чудо върви ли? - Моля?
Предупреждавам, ограбиха ме, нямам пукната пара.
Докторите ме обраха. Моторът върви ли?
Не е мой.
Нищо. Ще отнеме един час.
Закарайте ме набързо до гарата.
Писна ми да им гледам физиономиите. И всичко чистят с оцет.
Не мога, чакам една приятелка. Утре.
Дай тогава някоя банкнота.
Нямам пари. - Потърси!
Нямам никакви.
Да се видим утре. - Моля?
Сега не мога.
Стойте наблизо и утре сутринта... - Добре ли си?
Наред ли е всичко? - Да.
Идваш ли?
Още, още...
Продължавай. Не спирай.
Не искам никога да свършва.
Продължавай, любов моя, моля те.
С пръсти. Продължавай, продължавай...
Още, още...
По дяволите!
Жюст?
Трябва да тръгвам!
Побързай, Жюст, не искам Ирис да те види.
Какво става? За къде бързаш?
Агат?
Бързо, миличка, ще закъснеем. Не съм чула будилника.
Отдавна ли си будна?
Да, играех си наум.
Идва ли в стаята ми? - Да, ти спеше.
Само това ли беше? - Да.
Съблечи нощницата! - Може ли утре да яздя Канела?
Какво? - Кончето Канела.
Ще трябва да се разбереш с баба.
Бързо се обличай. Ще хапнеш кроасан по пътя.
Агат?
Никого ли не видя вкъщи? - Не.
Агат?
Къде си?! Нарочно ли се криеш?
Агат? - Изобщо не е смешно!
Агат?
Какво правите тук?
Вие стойте навън в този студ!
Не можете да отречете, че съм дискретен.
Никого не събудих.
Не може да останете тук! - На никого не преча.
Ако нямате нищо против, ще поостана.
Не, идвате с мен.
Момент! Бихте ли оправили телевизора?
Не работи.
Опитвах се да сменя канала.
Защо не работи?
Не ме карайте да ви изведа насила.
Много смешно, няма що!
Защо тропаш така?
Не виждаш ли? - Какво да виждам?
Нищо ли не забелязваш? Извикай Байло!
Защо? Какво е станало?
Извикай я, и ще видиш.
Влез, не стой отвън.
Странна риза имаш.
Тази щора вдига много шум!
Обеща да сложиш електрическа. Не може така!
Няма ли да поздравиш? - Какво?
Няма ли да поздравиш? - Кого?
Не мен, а госта ни!
Какъв гост? - Нищо ли не виждаш?
Нищо. Само че е разхвърляно.
Така се събудих. Сутринта бях при Агат и...
При момиче? - Къде са ми лекарствата?
В шкафа.
Сексът забранен ли е?
Не, доколкото знам.
С Байло му се наслаждавахме и дори още понякога...
Значи причината е друга.
Онзи ден Крамац се появи.
Искаше да поговорим следващия път, когато й заведа някого.
Снощи пред дома на Агат стоеше един старец.
Трябваше да го преведа, но аз го оставих там.
Ето я причината. Това ти е наказанието.
Не ти ли се е случвало? - Не, аз...
Явно съм минал между капките.
Когато срещнах Байло, спрях да работя.
Спрях да водя хора на Крамац.
Не давам признаци на живот.
Значи на второто събеседване,
ако кажеш нещо, те праща отвъд?
Много е вероятно.
А ако й кажа, че нямам нищо за казване?
Нали е доволна, че работя за нея? - Искаш да я надхитриш ли?
Това е Страшният съд, момчето ми.
С Агат сме в самото начало, още почти нищо не е станало.
Така ще й кажа.
Трябва да отида при нея, да й заведа някого.
А ако не се върнеш? - Ще се върна.
Но нито дума за мен, обещай ми!
Няма ли да се прегърнем? - Не съм по тази част.
Господине, само ще поговорим! Моля ви, отворете!
А, вие ли сте? Чух тропане и реших, че...
Тук всеки влиза, излиза...
Приятен ден!
Здравей.
Не, вкъщи съм си.
Не, нищо ми няма на гласа.
Не забравяй да сложиш жълтата й тетрадка.
Утре аз ще я взема. Така се разбрахме.
Напротив. Не забравяй, че утре заминаваш.
Аз ще я взема.
Кога?
Не, според мен не е добре за нея да ни вижда заедно.
С удоволствие, но не сега.
Да.
Добре, до скоро.
И аз.
Дочуване.
Ало?
Да, аз съм внучката й.
Котка? На главата й? От шестия етаж? Ама как...
Да, идвам веднага.
Благодаря.
Търся г-жа Ди Марцо.
Моите съболезнования. Сърцето й не издържа.
Може ли да я видя?
Случило ли се е нещо?
С мен?
Това нещо аз ли съм?
Аз съм.
Госпожо, ще ви помоля да излезете.
Вече?
Ако обичате.
Ще стоя тук до края на вечността ли?
Не, първо ще излезем оттук.
В този вид? - Никой няма да ви види.
И все пак.
Изчакайте тук.
Тук ли трябва да седя? - Както искате.
Предпочитам да седна на този стол.
Да ви налея ли чай? - Благодаря.
Радвам се, че вие ще ме заведете там.
И аз.
Ще тръгваме ли?
Добре.
Имам хубав спомен с баща си.
Той беше много възрастен, а аз - дете.
Разхождахме се по една пътека зад къщата ни.
Вървяхме по пътеката...
а долу беше морето.
Баща ми беше стар и знаех, че скоро ще си отиде.
Попитах го: "Татко, знаеш ли какво е раят?
Знаеш ли?"
Той ме погледна и се усмихна
иззад големите си мустаци,
а после каза: "Ще ти разкажа една история."
Разказа ми за своя баща,
който бил от Сицилия.
По онова време Сицилия била окупирана от Испания.
Дядо ми бил републиканец.
Арестували го
и го осъдили на смърт чрез разстрел.
Тогава на баба ми й хрумнало нещо.
Тя помолила да посети дядо ми
за последен път в затвора.
Отишла и му казала, че всичко е уредено.
Че е ходила при оръжейника и му е дала пари,
за да подмени патроните с празни гилзи.
Казала на дядо да се престори на умрял, когато стрелят по него.
Дядо ми й повярвал.
От този момент той вече не се страхувал.
Отишъл на екзекуцията с леко сърце
и се усмихнал на жена си, когато я видял в тълпата.
Баща ми каза: "Ето това трябва да е раят.
Когато вече не се страхуваш от смъртта.
Когато знаеш, че няма да те застигне."
Не очаквах такова обяснение.
За да не ме разочарова, той добави:
"Надеждата умира последна."
Не знаех дали историята е истина,
дали баща ми си я е измислил, или я е прочел някъде,
но все пак ме поуспокои.
Почакайте ме две минутки, моля.
Сигурно е от чая.
Здравейте, г-жо Ди Марцо. - Добър ден, госпожо.
Стигнах, нали?
Да. Тук сте си у дома, нали?
Да, всичко е точно както някога.
Очаквах да видя познати лица,
да срещна хора, които си отидоха преди мен.
Може ли първо да поговоря с Жюст?
Отстъпвам ви го. - Благодаря.
Почакайте ме тук.
Докъде бяхме стигнали?
Мисля, че разбрах посланието, което ми изпратихте.
Какво разбрахте? - Май разбрах защо...
ме върнахте сред живите.
За да си спомня кое е важно.
Кои са важните неща в живота ми.
Това ли се случи? - Още не, но е едва началото.
Искам да ми разкажете всичко.
Много добре, Жюст.
Много добре.
Най-много искам да живея.
За по-дълго. - Не сте единствен.
Приятелят ви шивачът се възползва от наш пропуск,
но това не може да е правило, уви.
Искам го заради Агат.
За да сме заедно още.
Какво значи "още"? - Тя смята, че съм си тръгнал.
Какво ще правим сега?
Какво ще правим? Бива си ви!
Не смятам, че това е нещо добро.
Нека поговорим. - Какво си въобразяваш?!
Не съм длъжна да те слушам! Не искам да те виждам!
Нека ти обясня. - Какво ще ми обясняваш?
Че си тръгна? Това го разбрах.
Очакваш да се появиш и да ти се хвърля на врата?
Стара съм за такива неща. - Не съм те изоставял.
Първия път - да, но не и сега.
Кой първи път? За какво говориш?
Не знам защо си тръгнах.
Нямах самочувствие. Бях и млад.
Жюст, не знам за какво говориш.
Тъкмо погребах баба си. Уморена съм, тъжна съм!
Но няма как да ме разбереш, за никого не те е грижа!
Върви си и ме остави!
Бях до нея, когато издъхна.
В болницата.
Поговорихме. Тя си отиде в мир.
Ти си луд.
Остави ме на мира!
А предната нощ бях в апартамента ти.
Бях до теб, но ти не ме виждаше.
Шнолата падна от косата ти.
Помниш ли?
Духнах по шията ти, а през нощта се любихме.
Вече не съм от твоя свят, Агат.
Но се върнах.
Беше ми даден още един шанс.
Ти си първото момиче...
Първото в живота ми.
Първото момиче, което целунах.
Стой по-далеч от мен!
Плашиш ме.
Лягам си. - Ей сега приключвам.
Ще изрежа тези кенгурута, не са снимани добре.
Бездруго не са ни важни.
Тук сме в зоопарка. Сигурно не си спомняш.
Татко? - Не стой така, седни!
Откъде взе това кичозно сако?
Подарък ми е.
Днес си по-различен. Не какъвто си обикновено.
Напоследък беше по-весел.
Напоследък?
Да, радваше се да ме видиш, да си поговорим...
Напротив. Обичам да си говорим.
Напразно се тревожа.
Започнах да се тревожа още повече, откакто те няма.
Глупаво е. Вече нищо не може да ти се случи.
Явно е по навик.
Все се тревожехме за теб, докато беше жив.
Рядко се обаждаше.
Знам.
Майка ти май подозира нещо. - За какво?
Преди няколко дни си лягаше и каза: "Оставям ви."
Усмихна се. Нищо не ме попита.
Виждам, че си угрижен.
Кажи ми какво има.
Липсваш ми.
Ужасно ми липсваш.
Знам, татко.
До утре, сине.
Кой е? - Жюст.
Жюст е. - Сигурна ли си?
Да, той е. Ела да му отвориш!
Ти ли си? - Да.
Добре че те чух. Не съм глуха като приятеля ти.
Извинявай, че те събудих.
Спи ми се и не ми е до приказки. Лягам си.
Ти ли си, или сънувам?
Ела, дай да те пипна.
Значи се върна завинаги?
Аллах е чул молитвите ми.
А знаеш, че не се моля всеки ден.
Извинявай, потен съм. - Няма нищо.
Знаеш ли какво ще направим? Ще го отпразнуваме, ела.
Жюст?
Остави, аз ще разтребя.
Знам, че Алфа не би позволил да говоря с теб,
затова го изчаках да заспи.
Не бива да оставаш. Върви си.
В тялото си носиш нещастие.
Онова, което ти се случва, може да сполети Алфа.
Всеки момент може да дойдат за него.
И двамата го знаем.
Бъди спокойна, той... - Вземи си връхна дреха
и си тръгни, преди да се е събудил.
Искам той да остане до мен.
Мъжът трябва да бъде до жената, която обича,
разбираш ли?
Това ли е краят?
Не е краят, Жюст.
Предстои ви още много.
Преминах ли отвъд?
Да, но спокойно.
Къде отиваме?
Никъде, Жюст, спокойно.
Оставете го! Накрая ще се примири.
Агат?
За Жюст
Извинете.
Качвате ли се? Побързайте, защото тръгва.
Накъде? - Не знам, не карам аз.
Сега ли идвате, младежо?
Не е раят, но се свиква.
Познавам ви.
Не знам откъде, но със сигурност ви познавам.
Как се казвате?
Жюст. - Не ми звучи познато.
Но пък с такова име...
Добре че младата жена спря такси.
По това време е трудно.
Коя жена? - Тази, която седи до вас.
Не я виждате, но е там.
Не усещате ли, че седалката е топла?
Накрая ще усетите живота.
Откъде знаете, че е жена? - Шофьорът слезе да й отвори.
Такива неща се забелязват.
А и нямаме голям избор.
Къде ли ни води дамата?
У дома.
Тя идва в дома ми.
В онази нощ с колеги отидохме на мястото на инцидента.
Бяхте там, на дъното на урвата.
"Жюст,
тази сутрин съм от рано.
Нямам много време, затова пиша каквото се сетя.
Не умея да анализирам онова, което ми се случва в живота.
Все не ми се получава.
Не мога да се преструвам, че те няма,
че не си се върнал.
Глупаво е, но след Турция ти винаги си в мислите ми,
някъде в надеждите ми.
Съзнавам, че всичко това не е реално,
че това, което изживяваме, не съществува .
Че е тайна.
Но истински и реални са
чувствата ми към теб.
Онова, което преоткривам, когато си до мен,
сякаш мога да върна отминалото време.
За мен ти съществуваш
и дори да е лудост,
искам това да продължи колкото се може повече.
Яви ми се отново,
мой красив сън, моя красива лъжа.
Обичам те."
Ти си ли това?
Наистина ли си тук?
Или си те представям?
Във въображението ми си, нали?
Устните ти... Разпознавам вкуса им.
Твоята кожа, косите ти...
Невероятно!
Агат, кажи ми, че не сънувам.
Толкова искам да е наистина!
Такова е, каквото е.
Но нищо,
нищо не се променя.
Значи си само в ума ми? Съвсем сам съм?
Полудявам?
Не, погледни, тук съм.
Тук съм.
Тук, с теб.
Дори да е сън,
виждам те, усещам те...
Можеш ли пак да ме сънуваш така?
Мисля, че да.
Ще чакам да дойдеш.
Ще дойдеш ли?
Когато човек спи, сънят сам идва.
Дали е така?
Надявам се.
Страхувам се, че ще избледнееш.
Ще дойда.
Прегърни ме. Притисни ме силно!
Виж там!
Това там сме ние.
Да.
Така изглежда.
Затвори очи, като мен.
TVRipped by 5rFF
Превод ПОЛИНА НИКОЛОВА