ГРАДИНАТА НА УДОВОЛСТВИЯТА (1970)
НА ДЖЕРАЛДИН
Добре. Много добре.
Може би още малко червило? - Добре.
Извинете, господине. Това къде? - Дай го, дай го.
Не, това не!
А ти коя искаш, чичо? - "Рекордаре". Потърси я, там е.
Намерих ги. Колко са префърцунени.
Трябва да си разделиш миглите с игла.
Къде да я закарам, чичо? - В гостната.
Прекарвам по 12 часа във фабриката, дишайки цимент,
за да може този сополанко да има бъдеще,
и ето какво получавам за това!
Но търпението ми се изчерпа!
Ако е способен на такова нещо на пет годинки,
какво ли ще бъде, когато порасне?
"Не те ли е срам? Разплака майка си".
Не те ли е срам? Разплака майка си!
Не виждаш ли? Разплака майка си!
Колко си безсърдечен!
Така ще стигне до въжето! Ще стигне до въжето!
Постъпи ужасно. Е... повече няма да има компромиси!
До сега правеше каквото ти скимне, но вече ще разбереш кое е редно.
Днес ще спи при свинята! - Да! Нека свинята му изяде ръката!
Да видим дали това ще го научи на нещо.
В свинарника!
Беше великолепен! - Да, и много убедителен.
Антонио, вече си на пет години.
Вътре е... свинята,
която ще ти изяде ръчичките.
Крачетата ти.
Той си спомня! Спомня си! - Не...
Ще останеш там до утре сутринта!
Това е жестоко!
Сега не ни е до сантименталности.
Това ме наранява повече, отколкото вас, но нямаме избор.
Подсъзнанието трябва да проработи.
Бедното дете, сигурно е преживяло трудни времена.
Ужасни. Треска, кошмари...
Навсякъде му се привиждаха прасета.
Ще чакаме ли свинята да го изяде? - Чичо, стига толкова.
Вие не разбирате. Само символите имат значение.
Бавачке, отворете. Изведете го.
Дон Антонио! Дон Антонио! - Спокойно, татко, няма страшно!
Татко! - Антонио, там нямаше прасе!
Беше просто шега. Знаеш, че никога не сме имали прасета.
Не разваляй всичко!
Майка му. Къде е майка му?
Дай му прошка. По-бързо.
Виждаш ли какво се случва с лошите момчета?
Този път ти прощаваме. Сега отивай в леглото, Антонито.
Аз ли да го направя? - Да.
Помогнете ми. - Да, ей сега.
Лека нощ, дон Антонио.
Ставай!
Вече си на 11.
Когато се почувстваш по-добре, ще отпразнуваме рождения ти ден.
Имаш ли температура?
Как прекара нощта?
Изобщо не можах да спя, лельо.
Лекарството!
Ето така.
А мама? - Спи.
Цяла нощ прекара до теб.
Искаш ли аз да се погрижа за теб? - Да, лельо.
Когато се оправиш, много ще се разхождаме заедно.
И ще те заведа да гледаш филми, които ти забраняват.
Тази е за мен!
Пак, Енрика!
Ти си, Хулия!
Здравей.
Татко, моля те.
Къде е бавачката?
Бавачке!
Бих искала да знам кой го направи. Никой не трябва да ви взима, ясно?
Градинарят ли беше?
Стойте тук и се учете да пишете.
Слушайте внимателно. Ще обясня всичко още веднъж.
Това е вашият подпис. Огледайте го внимателно.
Антонио... Кано.
Вие сте Антонио Кано. Разбрахте ли?
Хайде.
Размърдайте пръстите на дясната ръка.
Много добре.
Сега да започваме упражнението. Първо "А".
Не, не, не. Не трябва да си помагате с лявата ръка.
Опитайте се да го направите само с дясната.
Точно така. Хайде, продължавайте.
И не се разсейвайте, ясно ли е?
Дон Антонио, не се разсейвайте.
Коктейлът ви, господине.
Ето.
Точно така.
Само не започвайте отново. Пийте или си тръгвам.
Не... не... не искам.
Дон Антонио, не ме ядосвайте!
Колко сте непоносим!
Само ако разберат... - Това е някаква мания.
Хайде, пийте си коктейла.
Добър ден, господине.
Е? Как си?
Харесва ли ти?
Може да си вървите.
Виж какво ти донесох.
Земята. Чудесна книга.
Виж, има физическа география, икономическа и историческа.
С много илюстрации. История на откритията –
от изобретяването на колелото до покоряването на космоса.
Има и атлас. Помниш ли колко ти харесваше атласа, когато беше малък?
Затваряше се в стаята си с картата и с фантазиите си.
Пътешестваше из Хималаите, из Аляска, из Япония.
Виж.
Швейцария!
Виж тук. Швей-ца-ри-я!
Това цялото е Швейцария.
Остави това и ме слушай внимателно, моля те.
Погледни – Швей-ца-ри-я!
Разбираш ли?
А това? Пари!
Гледай.
Гледай! Пари! Швейцария! Пари! Песети!
Швейцария... пари...
Скрити доходи. Много милиони.
В момента тези милиони са ни много нужни.
Ситуацията е отчайваща.
Къде са тези милиони?
В коя банка? В коя сметка?
В коя сметка?
На никого не си казал.
Дори и на Пашу, нашият адвокат в Женева.
Не си се доверил на никого.
Къде са тези милиони?
Какво да те правим, синко?
Антонито, погледни тревата и дърветата на поляната
и ще видиш, че те имат цветове, листа и плодове.
Растенията и дърветата ни дават масло, иглички и балсам,
и излъчват приятен аромат.
Колкото по-хубаво е дървото, толкова са по-хубави плодовете му.
Защото лошото дърво не може да ражда хубави плодове.
И така, човек е дърво, Антонито, клатено от ветровете,
и само ако има дълбоки корени,
ще може да устои на бурите и стихиите.
И само когато издържи и суровата зима, и лятната жега,
дървото ще стане силно и здраво,
и ще роди сладки и вкусни плодове.
Каквито са корените, такива ще бъдат и дървото, и плодовете му.
Колко красиво! - Какви плодове може да очакваме
от дърво с лоши корени? Безвкусни, горчиви плодове, пълни с червеи.
Но ако корените са силни и здрави,
то и дървото ще бъде хубаво и с добри плодове.
Същото е и с нашите постъпки. Добродетелността и съвършенството им
се основават на чистотата на мисълта, която има корена.
Антонио, днес е денят на първото ти причастие.
14 април 1931 г.
Най-щастливият ден в живота ти. Ти беше толкова развълнуван.
И когато почти получи Свето причастие,
този негодник, органиста...
Този негодник и няколко престъпници оскверниха храма! Слушай! Слушай!
Да живее Републиката!
Свобода!
Да живее Пресвятото сърце на Исус!
Химнът! Химнът!
Светците! Светците!
Тишина!
Млъкнете! Млъкнете!
Светците, лельо!
Скрий светците!
Светците!
Да, синко. Обявиха Републиката.
Помниш ли? През 1931 г.
Ейбар, Барселона, Сан Себастиан.
Не, не... Червените!
Война!
Лельо! Червените!
1936 г.
Само... летите!
Самолетите!
Здравей, татко. Добър ден.
Как се чувстваш днес?
Хайде... вдигни дясната си ръка... към устата.
Хайде! Дясната ръка към устата!
Хайде!
Не, не си помагай с лявата. Трябва да го направиш само с дясната.
Точно така...
Точно така. Много добре.
Много добре!
Имаш все по-голям прогрес.
Ще видиш, че скоро ще се оправиш.
Добре, трябва да тръгвам.
Довиждане, татко.
И продължавай да се упражняваш.
Точно исках да говоря с теб.
Тревожа се, Антонио.
Трябва да вземем решение, докато не е станало много късно.
Хулия излиза сутрин и не се прибира до посред нощ.
Прави, каквото й скимне. Няколко пъти дори се прибра на разсъмване.
Преди няколко дни й поисках обяснение.
И знаеш ли какво ми каза?
Каза ми да я оставя на мира и че това не е моя работа.
Да каже това на мен... на собствената си майка!
А другият дори не разговаря с мен. Не обелва нито дума.
Питам го за нещо, а той само се смее и не отговаря.
Казах му, че с това отношение изобщо може да не излиза от стаята си.
И до сега все още си стои вътре.
Опитах се да говоря с него.
Поисках да ми обясни. Дали има проблеми или дали не е болен.
Нищо! Нито думичка!
Баща ти не издържа и го удари. И с право, между другото.
А синът ти дори не мигна.
Но най-накрая проговори, след много дни мълчание.
И ето какво каза:
"Може да ме изгорите, но имайте предвид, че не палите клада,
а разпалвате огнен лабиринт."
Как ти се струва тази наглост?
Направи ли си упражненията?
Трябва ли ти нещо?
Знаеш коя съм, нали?
Аз съм Лучи, жена ти.
Лу-чи.
Нека си опитаме късмета.
Ела.
Гледай.
Виждаш ли? Това е... сейф.
Разбираш ли?
Комбинацията, Антонио. Трябва да си я спомниш.
Опитай се, моля те. Направи го заради мен.
Аз съм твоя жена.
Опитай се да си спомниш. Опитай се...
да си спомниш...
Да изляза...
Къде искаш да излезеш?
Къде е... изходът?
Какво има? Влизай. Хайде, влизай.
Затвори вратата.
Така...
Сега седни тук.
Да изляза...
Закусвал ли си?
Отвори си устата.
Така.
А сега ми кажи къде искаш да отидеш?
В градината ли?
Да търсиш мама?
Не можеш ли да отговаряш?
Искам... да изляза.
Недей да говориш с пълна уста!
Е, добре.
Значи искаш да ни напуснеш.
Само това ни липсваше! Махаш се, повече не можеш да ни понасяш.
Нито мама... нито мен.
Нашият господинчо предпочита... свободата.
Много добре. Но ще ти кажа нещо –
ако не беше майка ми, отдавна да съм те изхвърлил от къщата.
Лично! Разбираш ли?
По-добре се разкарай! Загубих вяра в теб!
Не ни уважаваш, не се учиш, от теб няма никаква полза!
Махай се от тук с идиотските си книги!
Ставай! И не смей да ми възразяваш!
Писна ми от теб! От пренебрежението ти! От мързела ти!
От презрението ти! Презираш ни, нали?
Хайде, кажи ми го в лицето!
Страхливец! Махай се! И запомни, не ми пука какво ще стане с теб –
дали ще отидеш в затвора, дали ще умреш от глад,
дали ще попаднеш в болница или в приют!
Антонио! Аз съм, Никол.
Не ме ли позна?
Никол? - Да, Никол. Твоята Никол.
Как си? - Никол, Никол...
Не можах да дойда по-рано. Обадих се в болницата, но ми казаха,
че са те отвели някъде и просто ми затвориха.
Исках да те видя след като те изписаха, но ме изгониха.
Нищо не знаех за теб, откакто се случи инцидента.
Главата... Главата... - Главата ли?
Да... - А аз? Виж...
Кажи им да се махнат! Не искам да виждат баща си с тази жена!
В крайна сметка те настаниха в частна клиника.
А за мен?
Да, за мен. Никой не се погрижи за мен!
В градската болница, като бездомна. Не мога да се гледам без дрехи.
Толкова съм си противна. - Главата ми... Боже, главата ми...
Знам, че вината не е твоя. Какво можеше да направиш?
Снощи дойде баща ти и ми обясни всичко.
Семейството ти... Искат да ти помогна да се излекуваш.
Идиотка! Ще провали всичко! - Казаха, че ще ми платят.
Ще видим дали ще стане.
Дължа наем за два месеца, за лекарства... за всичко.
Само да се оправиш.
Не искаш ли пак да дойдеш при мен?
Помниш ли онези времена? - Стига! Това трябва да приключи!
Ти и твоите глупости! - Махни се!
Казват, че не познаваш никого.
Най-накрая си тръгна. А вие се успокойте.
Успокойте се!
Слушай, Антонио... трябва да се опиташ.
Кажи им, че винаги си ми давал. Те ще ти повярват.
Кажи им да ми дадат чек. - Вън! Вън! Махай се!
Курва! Курва!
Омитай се от този дом! Върви на улицата!
Чек... Чек...
Ето, вземи. Помниш ли я? Твоя е.
Твоята пушка. Гледай... Бум, бум!
Сега ти. Тази ръка тук...
а тази тук. Този пръст... - Гледай това копеле да не ни гръмне.
Не е заредена. - Това... това...
Това е пушка. - Не.
Това... това е лов. - Точно така. Побързайте.
Да, лов, лов!
Дай. - Вземи.
Дай ми я. Трябва да я заредя.
Виж, патрони. Ето един...
ето и още един.
Вземи. Дръж я здраво. Така. Другата ръка...
Пръстът както преди малко. Дръж здраво.
Готови ли сте? - Готови сме.
Птицата!
Предпазителя. Вече може да стреляш.
Още един изстрел! - Още, още!
Още! - Дай ми неговата пушка.
Ето. Ръката, другата ръка... Както преди малко.
А пръстът тук. Така. Хайде, стреляй.
Стреляй. Предпазителя. Давай!
Още един изстрел! Ще излети! Хайде, стреляй! Ей там! Давай!
Заредена е. - Пробвай пак. Сега ще стане.
Хайде, стреляй! Още веднъж! По-бързо! По-бързо!
Много добре, Антонио, много добре! - Донесете я!
Много добре! - Аз! Аз!
Много добре! - Поздравления!
Аз! Аз! - Да, ти!
Много добре, много добре!
Твоят трофей. Ловният ти трофей. - Превъзходно! Чудесно!
Аз! Аз! - Ти! Ти!
Хей, как върви?
Хей! - Зрението му е като на орел!
След по-малко от месец ще ловим патици в Толедо.
Видяхте ли какъв ентусиазъм? - Напълно е с акъла си.
Абсолютно! - В началото се съмнявах.
Да, да, не се притеснявайте. Разбира се, ще го имам предвид.
Поръчката ви ще бъде изпълнена на време.
За нищо. Разбира се. Знаете, че винаги сме на вашите услуги.
Да, моля. Не, няма за какво да се безпокоите.
Лично ще се разпоредя. Дочуване. Приятен ден.
Браво, синко, браво.
Това е Хименес, новият ни инженер. - Вече се запознахме.
Имам една изненада за теб. Хименес, дай му я.
Това за мен ли е?
Искам да отидеш за три месеца в САЩ.
Но това е учебно пътуване, ясно? Никакви глупости.
Хименес, може ли да ни оставиш? - Да, господине.
Доволен ли си?
Татко, трябва да поговорим сериозно. - Слушам те.
Това засяга нашата фирма. Напълно сме изостанали.
Фабриката продължава да работи като семейно предприятие.
Производството е ръчно. Не сме подновявали оборудването.
Не сме повишили нивото на производство.
Дори не се сетихме да вдигнем оборота.
Но всичко работи, нали? - Да, но как?
Постарому. Без да отчитаме случилите се в страната промени.
Да не говорим за бъдещите. - Продължавай, синко.
Казвай какво мислиш. Слушам те.
Не мисли, че те критикувам. Да, направил си максимума за времето си.
Имам предвид изминалите години. Но ситуацията се промени.
Трябва да сме конкурентоспособни. Да развиваме потенциала си.
Първо, трябва да увеличим и да подобрим производството.
Второ, сами трябва да консумираме продукцията си.
Младите настъпват. Продължавай, продължавай.
Защо позволяваме на другите да печелят за наша сметка?
Защо сами да не започнем да строим?
Строителна компания не се прави на бърза ръка, синко.
Не, татко, ти ще го направиш. Можем да го направим. Ще отидем на търг.
След това ще строим сами и сами ще продаваме.
Разбираш ли за какво говоря? Всичко съм премислил.
За това ще трябват купища пари. - Ще ги намеря.
Добре, синко, добре. Но все пак учебното ти пътуване...
Какво? Не искаш ли да отидеш в Щатите?
Това, което искам, е да седна тук!
Свитата се приближава!
Вече се чува сигналът от тръбата!
Щиковете светят с ослепителен блясък!
Облечена в желязо и злато, към нас се приближава паладиновата свита.
Минават под арките, които украсяват Минерва и Марс.
Тези арки на триумфа, където дългите им тръби
провъзгласяват нетленната им слава.
О, слава на знамето,
което държат в ръцете си нашите герои!
О, шум, предизвикан от оръжията на храбрите ни конници!
О, юзди, захапани от мощните ни коне!
О, шлемове, които раздраха земята!
О, барабани...
Победа, синко, победа!
Баща ти се върна от фронта! Но заедно с голямата радост,
ме очакваше и най-голямата мъка.
Майка ти, Антонио... Бедната ти майка...
Какво ще стане с нас, синко? Какво ще стане с нас?
Хайде, ела с мен. - Не... не искам!
Филмът... - Ела. Да я видим за последен път.
Филмът...
Каква трагедия, Антонио! Каква трагедия!
Случи се на Рождество.
Всички бяхме толкова щастливи и изведнъж тази страшна вест.
Помниш ли? Ти беше на 12.
Хайде, синко, погледни в градината.
Да вървим, синко.
Да я видим за последен път.
Приближи се. Приближи се, синко.
Приближи се. Ето я, нашата светица!
Майка ти, Антонио! Майка ти!
Хулия! Хулия! Какво ще правим без теб?
Какво ще стане с нас, синко? - Не... мама... не.
Да! Мъртва е! Мама умря! - Не! Това... не е мама!
Не... това е някой, който прилича на нея.
Значи забеляза? Разбрал си?
Постигаш успехи, синко! Постигаш успехи!
Снимка №6. На нея можеш да видиш трите комина на фабриката.
Антонио, гледай добре, защото от тази фабрика
произхожда историята на нашето семейство.
Дядо ти – изключително честен човек
и добросъвестен работник, станал неин ръководител.
Снимка №7. Много скоро, заслугите на дядо ти били достойно оценени.
Дон Фернандо Карлос го направил свой съдружник.
Няколко години по-късно, дядо ти и аз, след голяма загуба,
станахме единствените собственици на фабриката.
Нашата първа фабрика, синко. Помниш ли я?
Ако не гледате, дон Антонио, как ще си спомните?
Снимки 8, 9, 10, 11.
Пред теб е нашият дебют като строителни предприемачи.
Това е твоя идея, синко. Направи усилие, Антонио, спомни си.
Трябваше да строим бързо. Войната унищожи всичко.
И ти не пропусна случая. Изтеглихме нужния кредит и започнахме да строим.
Снимки №12, 13, 14, 15... - Какво има?
Антонио, не може да си го забравил. - Кракът ми...
Вече бяхме построили много,
но ти искаше да направиш гигантска крачка напред.
Аз се страхувах да се захвана с нещо толкова мащабно.
Язовирът, Антонио. Виждаш ли? Ние построихме този язовир.
А след това други язовири, пътища, туристически комплекси...
Вие сте непоносим! - ... хотели, пристанища...
Уморих се от вас! - Снимки 16, 17, 18.
Снимка №19. Антонио, това е най-великият ден в живота ти.
Събра целия персонал на корпоративен обяд.
Произнесе реч. Помниш ли отзивите от пресата?
Сега ще чуеш собствения си глас.
"... защото вярвам, че работниците трябва да разберат,
че те не са безлики винтчета от механизма на производство
или просто някакви числа от списък. Работникът трябва да осъзнава
значението, ценността и важността на неговия принос
в производствения процес." - Аз... аз... аз!
Точно така, дон Антонио, това сте вие.
"Разбира се, това изисква голямо внимание
към мнението на всеки отделен работник,
Защото, несъмнено, освен..."
- ... освен голямото морално удовлетворение,
което може... да изпита човек... изказвайки мнението си...
за всеки аспект от работата си, в това има и практическа полза.
Защото има много неща, които да предложите.
Практически, а значи и ефективни идеи. Идеи...
Идеи, които трябва да разглеждаме, реализираме и да благодарим за тях.
Затова намерението ми е да имам продуктивен диалог,
на постоянна и законова основа." Бавачке!
Коя вратовръзка искате? - Зе... зелената.
Тази ли? - Не... тази. Зе... лената.
Коя зелена? Тази ли? Тази?
Тази? - Тази! Глупачка...
Тази вратовръзка не е зелена. Вие сте глупак.
Уволнена... си! - Можеш ли да стоиш мирно?
Уволнена си! Вън! - За Бога!
Радвам се да те видя както преди, синко.
Това се казва характер. Великолепно!
Кърпичката. - Ето.
Татко... - Така ли?
Дай на мен.
Ето го. - Антонио, радвам се да ви видя.
Как сте? - Връщате ли се при нас?
Как сте? - Много добре.
Господа, моля, седнете. - Благодаря.
Много съм щастлив. - Разбира се.
Нещо друго, господине? - Може да си вървите.
Преди да започнем, искам да кажа, от името на управата и от мое име,
че много се радваме от вашето оздравяване.
Оставете това, да преминем към работата.
Започни, когато искаш, синко. Слушаме те.
Господа... днешната икономическа ситуация
се оказва лоша за нашата компания.
Ако анализираме критично ситуацията,
може да видим ръста на производствените загуби,
които не съответстват на ръста на цените.
Въпреки че... Въпреки че...
не наблюдаваме повишаване на производството,
което...
което... което...
Давай, синко, продължавай. "Което би могло да бъде... "
Което... би могло... да ком... пенсира...
"Което би могло да компенсира, за сметка на основните ни разходи,
ръста на тези издръжки."
Извинете, дон Антонио, но не сме тук, за да слушаме миналогодишната ви реч.
Успокойте се, моля ви. - Асоциацията.
Това ни интересува. Разкажете ни за асоциацията.
Искаме да знаем до къде стигнахте в предварителните преговори.
Опитай се да си спомниш, синко. Асоциацията. Асоциацията.
Главата... ми. Инцидентът...
Ето, пак този инцидент! - Нищо няма да стане!
Е, господа, повече не можем да чакаме.
Ако не започнем да действаме, всичко ще се срине.
Единственият изход, скъпи дон Педро,
е официално да го признаем за негоден.
Но... синът ми създаде тази компания!
Задължени сте му за сегашното ви положение!
Дон Педро, не ни разбирайте погрешно. Бъдете разумен.
Така е. Знаем това и много съжаляваме.
Но тази сантименталност няма да ни доведе до никъде.
Най-важното е да спасим компанията.
Позволете да ви разкажем до какво решение достигнахме.
Вече взехме колективно решение, но с оглед сложността на ситуацията,
и от това, колко малко време имахме, повярвайте ми, дон Педро,
така ще е по-добре за всички. Бихме предпочели...
Да вървим, Антонио.
Знаеш ли къде сме? - Аран... хуес.
Знаех си, че ще си спомниш! Радваш ли се, че дойдохме тук?
Какво нещо е животът. Ако не се беше случил този инцидент,
нямаше да се окажем тук. Ти и аз.
Сами.
Знаеш ли колко отдавна не сме се разхождали?
Години... векове... Не те упреквам.
Бедничкият ми. Знам, че трябваше да работиш.
Но нека си го кажем честно, че когато имаше свободно време,
ти не го прекарваше с мен.
Само да знаеше колко самотна бях.
Работата не е там, че ми липсваше нещо. Така е.
Но жените имат нужда и от друго, освен от пари.
Отдавна, когато децата ни бяха малки, чувствах, че не съм сама.
Но сега... те станаха такива егоисти. Мислят само за себе си.
Всички казват, че децата носят радост и че всичко се връща.
Разбира се. Докато имат нужда от теб.
В крайна сметка, поне ти имаш нужда от мен.
Ти имаш нужда от мен, Антонио. Едно нещо ти признавам...
Разбираш ли за какво ти говоря?
Може да ти се стори кощунство, но не е така.
Слушай, това, че може да не се излекуваш напълно, не ме плаши.
Напротив, бих била щастлива да се посветя изцяло на теб,
да бъда постоянно с теб.
Можем да изкараме много щастливи лета, Антонио.
Аз бях толкова нещастна.
Никога, никога няма да разбереш колко болка ми причини.
Какво?
Дървото ли?
Полето?
Дворецът?
В... водата! - Водата ли?
Реката! - Да, да!
Водата. Добре, успокой се.
Реката. Водата. Искаш да се изкъпеш ли?
Р... реката.
Да... пла... вам. Да плавам... по реката.
Искаш да плаваш по реката? С лодка? - Да.
Лодка... - Помниш, Антонио!
Колко съм глупава, че не се сетих! Месец преди сватбата ни...
Спомни си, Господи! Лодката беше жълта, нали?
Американска... трагедия...
Американска... трагедия.
Какво?
Какво правиш? Какво правиш?
Полудя ли? Престани!
Искаш да гребеш ли? Няма да стане. Много са тежки.
Внимавай! Антонио, моля те! Ще ме изцапаш!
Антонио, не, не! Намокри ме! Спри! Спри!
Стига! Кой би могъл да си помисли? Цялата ме изцапа!
Главата ми... Господи, главата ми...
Правете с тялото ми каквото искате, само не ми пипайте главата.
Бях дете, момиче, храст, птица...
и безмълвна риба, която изплува от морето.
превод и субтитри НИКЧО