Повече от две години Антоний упорито търсеше убийците на Цезар.
Най-после, при Филипи, той имаше възможност
да изправи срещу тях легионите си и тези на Октавиан,
който беше наследник на Цезар. Касий трябваше да умре първи,
от неговата собствена ръка, след това Брут и останалите.
Аве, Антоний!
Аве на легионите на Антоний!
Помни Филипи.
Той го спечели.
Господарю! Оттук. - Но моята шатра е в тази посока.
По-късно ще се видя с него. Октавиан ме потиска.
Ти обеща.
Е, битката свърши. Спечелихме всичко.
Трябва бързо да оздравееш.
Дори и да бях умрял, моето място беше с теб. Сгреши, като ми попречи.
Цезар беше прекалено болен. - Цезар? А, да. Все забравям.
Наследих името. Направих го мое.
Защо не? Никога няма да се объркаш с другото.
Поне твоята войска се би смело под мое командване.
Агрипа ме държеше в течение.
Какво правеше там? Битката беше водена по суша,
между пехота, не с големи камари дървета във водата.
Защо доведе Агрипа? Очакваше дъжд ли?
Ще изберем ли място, Антоний, само ти и аз?
Спокойно. Има неща за обсъждане.
Имаш ли възражение срещу оставането на Агрипа?
Противопоставям се на Агрипа по всяко време.
Лежейки тук, неразположен, трябва да намериш време да разгледаш проблема.
Най-добре е да продължим Триумвирата.
Ти, аз и Лепидий. - Много добре.
Лепидий ще получи Африка и островите. Ти — Испания и Галия.
Рим и Италия ще бъдат управлявани съвместно от нас тримата.
А ти? - Целият Изток.
Тогава, с Лепидий в Африка и с теб на Изток,
постигането на ред в Рим и Италия ще бъде мой проблем.
Така изглежда. - Испания и Галия не ми стигат.
Ще ми трябват пари. Вече имаше размирици за данъците.
Чух за това.
Съгласен.
И аз.
Би ли одобрил това Цезар, как мислиш?
Определено. Може би воалът на Изида щеше го подразни малко.
Три години. И Рим го помни само по образа му на златната монета.
Това тези монети ли са, които донесох?
Въпреки това, когато Октавиан ги изсече,
това беше, за да ознаменува обожествяването на Цезар.
Така че той може да наследи неговата божественост, със всичко останало.
Дори мъртъв бог не може да пренапише завещанието му.
Антоний представи претенциите на Цезарион пред Сената.
Той спази много от обещанието си.
И ще спази останалата част от него.
След почти три години от смъртта на Цезар,
и повече от година от Филипи?
Антоний ще дойде. Той ще се нуждае от Египет.
Египет си ти.
Това имах предвид, разбира се. Антоний ще има нужда от мен.
Получавам главоболие, когато говориш за пари. Смени темата.
Добре. Новини от Рим.
Октавиан принуди Лепидий да се откаже от командване и го прати в изгнание.
Искаше ми се да не бях пил толкова днес.
И аз също.
Безпокоя ли те, Руфий? - Да, така е.
Обзалагам се, че никога не си виждал Цезар пиян. Никога не се е напивал.
Походът срещу Партиа няма да бъде лесен.
Колко легиони ни останаха? - Трудно е да се каже.
Толкова много дезертьорства... - Дезертьорства?
Не им е плащано от месеци.
Помниш ли кога започнахме в Гърция?
Живях с тях, храних се с тях. Бях един от тях.
Сега ми изглеждат далечни, сякаш са спомен.
Трябва да намерим злато да им платим,
жито да ги нахраним, провизии, кораби, доспехи.
И къде предлагаш да намерим всичко това?
Може би по-далеч на Изток. - Сирия?
Може би повече на юг. - Етиопия?
На север от Етиопия... - Забраних ти да я споменаваш!
Няма да ридая пред нея, като просяк. Защо ще ми предлага помощ?
Може би тя не знае. - Разбира се, че знае. Знае всичко.
Ако е от благодарност... - Иска да й го изразиш лично.
Тогава остави я да дойде. По-лош ли съм от Цезар?
Нито пък тя е по-лоша от Клеопатра, царица на Египет.
Царици! Съблечи ги голи и спират да бъдат царици.
Трудно е също да познаеш чина на гол генерал.
И генералите без армии са голи.
Добре. Ще се срещна с нея по средата.
Ще те изпратя при нея. Ще й заповядаш да дойде при мен.
Тогава няма нужда да ходя. - Тогава я призови.
Тогава умолявай, придумвай. Намери думата...
Излей парфюм. Цвили като жребец.
Но се погрижи тя да дойде при мен.
Разбрах позицията ти, Руфий.
Естествено, ти трябва да разбереш моята.
Не възнамерявам да се присъединявам към дългия списък на царици,
които потрепват щастливо, когато господарят Антоний ги призовава.
Но несъмнено не съм казал "призована".
Каза "поканена". Той имаше предвид "призована".
Във всеки случай, аз съм царицата на Египет.
И избрах да остана на египетската земя.
Тарс не е другият край на света.
И да беше на един хвърлей от Египет, би било извънредно далеко.
Ще се срещна с господаря Антоний,
но само на египетска земя.
Трябва да се намери време и място, което да удовлетворява и двамата.
Трябва ли, Руфий?
Клеопатра.
Клеопатра!
Това е. Това трябва да е.
Тя каза никога, освен на египетската земя.
"Никога". Жените казват нещо, за да започнат.
Ще посрещнеш Клеопатра от мое име.
Разшири поканата ми до угощение в нейна чест тази вечер.
Още ли не си убеден, Руфий? Бързай да се върнеш.
Има много неща да се свършат. Да ми пратят готвачите.
Прости ми, благородни Руфий. Ти си този, който не разбира.
Царица Клеопатра, понастоящем долу в спалнята й,
е на египетската територия и възнамерява да остане на нея.
Премъдри Сисожений, трябва да ми простиш,
но това е Тарс, не Александрия.
Ти си в Тарс, благородни Руфий. Аз съм в Египет.
Довечера или утре, ако Антоний желае да се срещне с Нейно Величество,
той ще дойде при нея в Египет.
Ще направя всичко възможно, да убедя господаря Антоний да дойде.
Марк Антоний, колко си чевръст!
Ако не бях, щеше да е непростимо от моя страна.
Надявах се да бъда тук, за да те посрещна, като дойдеш.
Ако ти беше, щеше да е непростимо от моя страна.
Бъди по-толерантен. Прости си за тогава и сега.
Почти три години. Възможно ли е да станеш дори още — красива?
Почти три? Толкова дълго?
Времето минава толкова бързо. - Огърлицата ти.
Изглежда е направена от златни монети.
Монетите на Цезар.
Намираш ли я привлекателна? - Много.
Намирам, че дрехата ти много ти подхожда.
Гръцка, нали? - Имам склонност към всичко гръцко.
Като почти всяко гръцко нещо, аз съм поласкана.
Необикновена огърлица.
Нищо друго, освен златни монети на Цезар.
Как я получи? - Направих я. Нося я винаги.
Невероятно угощение.
Толкова се ограничаваш, когато пътуваш в кораб.
Този невероятен кораб,
заедно с неговата царица, превъзходната Клеопатра.
Името на Марк Антоний съвсем не е безизвестно на света.
През последната година или откакто се видяхме...
Към момента си станал една-трета господар на Рим.
Не си позволяваш да го забравиш, нали?
Това е временен начин. Да не разрешавам на себе си?
Намираш ли за необходимо да го носиш около врата си?
Забрави, Антоний,
през тези три години колко пълен е бил животът ти.
Не може да са били спокойни години за теб. Ти управляваше Египет сама.
Те бяха ангажирани, но не пълни. Има разлика.
Не може да има достатъчно часове в дните на царица,
а нейните нощи пък имат прекалено много.
Така че аз ги запълних със спомени. - За Цезар?
И за една мечта... която почти стана действителност.
Може да си спомняш.
Спомням си онази нощ в Рим, казвайки, че все още може да бъде истина.
Ти каза толкова много онази нощ на толкова много хора.
Да се отървем от всички тях. - Защо? Организирала съм забава.
Танц в гръцки стил, за да посрещнем бог Бакхус.
Ако си тръгна, те също трябва да си отидат.
Тогава мога да се върна и ние можем да...
да поговорим насаме, ти и аз.
Кога ще се върнеш? - След час, не повече от два.
Колко дълго ще останеш?
Докато не остане какво да си кажем.
Добър плувец ли си? Ще отплаваме на изгрев-слънце.
Не разбирам.
У дома в Александрия, Египет.
И ти си била целия този път само за една нощ?
За да ме направиш на глупак.
Може би ще се чувстваш по-малко глупак,
ако останеш през нощта с мен, нали?
Казах ти преди.
С теб думите не ми идват лесно.
Има твърде много неизказано в мен, което не мога да изкажа.
Значи няма как да го узная. - Има много недоизказано и в теб.
Това вероятно е истина за всички.
Остани за малко.
Познавам те от толкова дълго, но толкова малко.
Дай ми време. - Не аз, не Египет и Рим заедно.
Даже и боговете не могат да ти дадат време.
Антоний, използвай това, което имаш.
Не го губи, играейки си на бог, тук в Тарс,
докато Октавиан в Рим става бог.
Танцът свърши.
Стани!
Искам да видя дали спиш със спомените си.
С толкова много неизказано у теб,
трябва да е облекчение да трошиш и късат неща.
Сега искам да ти кажа нещо.
Може би някой друг път. - Сега!
Цезар...
завладява и завладява...
сложил е света в краката си.
Знаеш ли, ти не си Цезар?
И най-смелият да си, и най-умният, и най-силният — не си Цезар.
Каквото и да правиш, Цезар го е направил първи и много по-добре.
Колкото и бързо да бягаш, не можеш да се измъкнеш.
Сянката на Цезар ще те покрие и вселената за вечни времена.
Когато поискаш да се установиш в Рим,
ела в Александрия, когато поискаш. Сега, тази нощ!
Коленичи пред трона, на който те сложи Цезар,
да говориш за нов договор,
за сина му, за мечтата, която изпълва живота ти.
Александрия е построена така, че светът
да се управлява от теб и Цезар. Къде е Антоний?
Къде е Марк Антоний, великият Антоний, божественият?
Той е... тук.
Една крачка зад Цезар, до дясната ръка на Цезар,
в сянката на Цезар.
Кажи ми колко мъже си обичала преди него?
Един? Десет? Всекиго? Никого? Целуваха ли те с устните на Цезар,
докосваха ли те с неговите ръце? Неговото име ли викаше в мрака?
Когато останеше сама, укоряваше ли те, молеше ли го за прошка?
Дойде тук, преливайки от вино и самосъжаление, за да надвиеш Цезар.
От толкова време вече ти ми изпълваш живота,
като голям шум, който чувам навсякъде в сърцето си.
Искам да се освободя от теб, от желанието ми към теб,
от страховете си.
Цезар нямаше да го допусне.
Но аз никога няма...
да се освободя от теб.
От първия момент, в който те видях да влизаш в Рим
на онова грамадно каменно чудовище,
сияейки на слънцето като... като малка златна играчка,
колко завидях на Цезар.
Направо се разболях. Не за завоеванията или триумфите му.
Нито за титлите му или рева на тълпите.
Завидях му за теб.
Когато за първи път се срещнахме в Рим, те запомних, питах се
дали ще мога да те забравя някога. - Запомнила си ме?
Преди години, когато ти беше млад офицер на пост в Александрия,
под командването на онзи дебел римски генерал. Как се казваше?
Габиний. - Бях на 12 години и те обикнах.
Глупости. - Вярно е.
Любимите винаги искат много — да не са били обичани никога преди.
Възможно е, знаеш. - Това става игра.
Кой е заобичал първи другия? - Аз.
Ако ме забеляза въобще в онези дни, би се ужасила от мен.
И с основателна причина. Всички знаят, че римляните малките деца
и хранят с тях конете си.
Ще направим от това нашето начало.
Започвайки тази нощ,
трябва да не завиждаш никога на Цезар,
или на някой друг за нищо.
След всичко, това не е нищо ново.
За толкова много години, Антоний ни храни с трохи,
които са паднали от масата на Юлий Цезар.
Казвам, че те заслужават един друг. Нека си стоят в Египет.
Да си урежда живота както иска, но не и владенията на римския народ!
Римският народ! Какво славно владение за тях.
Доволен ли е Антоний,
доволни са и те.
Намести ли Антоний империята им под леглото на Клеопатра,
има широк римски поглед, и те останаха доволни.
Оставете го да остане колкото далече, толкова и дълго,
без да си мислите за тях.
Римляните да го носят в сърцата си.
Далече? Може би от Рим,
но не от Цезар, мисля, нито от сина на Цезар.
Германий, за мен ли говориш?
Не, Октавиане. Говоря за Цезар.
Аз съм Цезар.
Само докато Антоний остане далече от Рим.
Антоний! Не оставай прекалено дълго в Александрия!
Германий, не оставай много дълго в Рим.
Колко от това се знае от Антоний?
Всичко това и повече. Пращах му редовно
писма, доклади, съобщения по личен пратеник.
И той какво отговори? - Написа, че не се интересува повече
от нещата, които му описах. И че няма да се върне в Рим.
И че е разбрал напълно ясно какво е заложил на карта и какво ще загуби.
И че никога не би те напуснал.
А, добре, нека подразним козела.
Нека да го разсърдим пак. Тук. Не прекалено много.
Тук.
Мляко от крава, коза и магаре. Кое е най-добро за брадата?
Вярно ли е, че Октавиан се бръсне само веднъж в седмицата?
Дори тогава, той трябва да се изправи срещу вятъра и мъхът му да се отвее.
Знаеше, че Германий е дошъл тук от Рим?
Да. Имаш ли лоши чувства към брадите?
Аз имах на младини. Беше яркочервена.
Защо не си се видял с него?
Когато тръгнеш,
трябва ли да е за много дълго?
Трябва да взема няколко от тези. Те нямат такива.
Поне нямаха, когато последно бях... в Рим.
Докато копаеха основите на моята гробница,
работниците намериха стара стена.
Някой беше драскал по нея стотици години преди това.
"Не беше тук снощи и аз не можах да спя.
Ще бъдеш ли тук тази нощ?"
Предполагаш ли, че те някога са се видели?
Всичко, което ще искам да задържа или считам, или имам, или е...
е тук сега с теб.
Не трябва да се самосъжалявам.
Цариците невинаги са по-добри в това от царете или дори принцовете.
Не ми се струва честно.
Това, което чувствам, не съм го усещала много отдавна,
когато бях много млада, когато можех да си кажа,
че това беше като любовта и сега може да бъде.
Но да чакаш толкова дълго, да узнаеш толкова внезапно,
толкова късно... колко боли, как любовта може да прободе сърцето.
Внимавай с Октавиан. - Нека той да внимава с мен.
Римляните не искат война между вас двамата.
Във всеки случай ти не си готов още.
Война? Светът е пълен с любов. Няма да има войни повече.
Трябва да имаш твоя дял.
Титлите и правата ти трябва да се произнасят точно.
Не бива да има съмнение за твоята пълна власт над Изтока.
Антоний, как ще живея?
По същия начин, както и аз.
Дихание след дихание,
а всяко дихание ни носи... по-близо.
Взимаш толкова много от мен с теб толкова далеч.
Помни, помни. Те ще поискат от теб да забравиш.
Да забравя? Как?
Не мога да бъда никога по-далече от теб, отколкото...
от това.
Той ще дойде първо в Бриндизи.
Агрипа и аз плануваме да го посрещнем с грандиозна церемония.
Антоний трябва да знае колко е скъп в сърцата на римляните,
на всички нас, колко е и колко е бил.
Той беше далеч много дълго време.
Може би можем да го убедим да остане с нас по-дълго.
Може би, Октавия, ако дойдеш в Бриндизи, можеш да помогнеш.
Може би си забравил. По-малко от шест месеца откакто...
...молеше извинение от Агрипа и нашите предци.
Не съм съгласен млада вдовица да се оттегля от живота.
Не си напускала дома ми, откакто съпругът ти почина.
Ако е само заради здравето ти, промяната сама...
Тогава, молейки за прошка господаря Агрипа и предците ни,
бих очаквала с голямо нетърпение промяната.
Нищо. Невъзможно е някой да блести по-ярко от слънцето.
Не само Антоний, нито един човек не може
да протегне алчните си ръце към Октавия.
След всичко, какъв по-голям залог бих могъл да предложа
за моята благосклонност към него?
И как Антоний би могъл да покаже още по-ясно
любовта си към мира и Рим, освен с приемане?
А Клеопатра?
Предлагаш да я поканим за сватбата ли?
Помниш ли, когато Юлий Цезар се завърна
и онези месеци в края, докато тя беше в Рим?
Имаше отрова в сърцето му, в мозъка му.
Да, знам. Епилепсията.
Но освен това — Клеопатра.
Спомням си добре. - Антоний не е Цезар.
Аз съм признателен за това.
Съгласявайки се да се ожени за Октавия, ще забрави ли Клеопатра?
Ще му позволи ли тя да забрави? - Най-вероятно не.
Разрешавате ли ми да говоря? - Кажи ми бързо.
В Пелусий пристигна галера с новини от Рим.
Антоний и Октавиан Цезар са подписали важен договор.
Антоний взима още 10 легиона и целия Изток под свое владение.
Египет ще бъде обявен за съюзник на Рим.
Прието е.
Има още. - Не, няма друго, господарке.
Той се страхува. - Има ли още нещо?
Простете ми, Ваше Величество. Имаше сватба.
Официална женитба.
Между Октавия — сестрата на Цезар
и господаря Антоний.
Нещо друго? - В момента са в Атина.
По някое време през годината господарката Октавия се връща в Рим.
Антоний ще дойде в Александрия,
за да преговаря за съюза между Рим и Египет.
Оставете ме.
Не.
Съвсем сама.
Антоний!
Намираш ли го за приятно, господарю?
О, да. Много. - Направено е тук, в Атина.
Е, не е толкова практично, както римските.
Гърците имат такава слабост към красивото.
Не ти ли се понрави вечерята, господарю?
Много ми хареса. Не съм гладен особено.
Ако има нещо, което би те удовлетворило повече...
Повярвай ми, доволен съм, Октавия.
Боговете знаят, че не правиш нищо, освен да ми угаждаш всячески.
Вест от Домитий? - Дори не е достигнал до двореца.
Всъщност, на него му е забранено да преминава през градската порта.
Ако мога да бъда извинена. - Няма нужда да си ходиш.
Когато чуя държавни въпроси, обсъждани от мъже,
неизменно започвам да се чудя защо виното се е вкиснало.
Лека нощ, Руфий.
Лека нощ, господарю.
Домитий върнат при портата.
Това колко прави?
Пет от твоите посланици са върнати през тази година.
Ако беше отишъл първи... - Молил съм те за една услуга.
Ти се съгласи. Споразумението с Египет трябва да бъде сключено.
От доста време не сме получавали зърно, злато...
Не мога да отида при нея, за да преговарям за договор!
Тя няма да има никого другиго.
Ами ако тя... се е отказала от мен?
Би било напълно невъзможно.
Изоставял ли си я някога наистина? - Не.
Три дни очаквам да ме приемеш. - Каква е целта на аудиенцията?
Излезте всички! Желая да видя Нейно Величество лично.
Стоиш пред трона на Египет. - Знам къде съм!
Ще съобщиш целта. - Няма да я обсъждам публично.
Не разрешавам частни аудиенции на неизвестни хора.
Аз съм Марк Антоний.
Знам кой си. Какъв си в момента?
Пратеник на Рим, проконсул Римска империя на изток от Италия.
Впечатляваща титла.
Надявам се, достойна за частна аудиенция?
Без договор за съюз с Египет,
не можеш да задържиш териториите под твое командване.
Вярно ли е? - Възможно е.
Тогава, господарю Антоний, ти идваш пред мен
като смирен молител. - Ако ме смяташ за такъв.
Да, така смятам. Затова ти ще встъпиш в позицията
на молител пред този трон. Ще коленичиш.
Аз какво? - На колене!
Осмеляваш се да искаш от проконсула на Римската империя...
Аз го поисках от Юлий Цезар.
Изисквам го от теб!
Сега, можеш да получиш договора, който искаше
при следните условия.
С твоята власт като проконсул на Рим,
ще отстъпиш на Египет незабавно следните територии:
Юдея, Йордания, Армения, Финикия, провинциите на Синай и Арабия,
островите Кипър и Крит.
Искаш от мен една трета от Римската империя?!
Да се изразим по друг начин. Аз ти давам две-трети.
Много великодушно. Аз... не мога да приема.
Предлагам ти да го обмислиш още.
Може би да се консултираш с твоя висшестоящ началник
...в Рим. - Моят висшестоящ?
Октавиан.
Цезар Октавиан?
Не съм те освободила.
Сега си свободен.
Вън всички! Нейно Величество и аз ще разговаряме насаме.
Вън! Преди да съм ви насякъл и нахранил с вас конете си!
Ето как римляните плашат малките момиченца.
Харесва им да плашат малки момиченца. Изчакайте навън.
Ожених се за Октавия по настояване на брат й, пред цял Рим,
като жест на добросъвестност, гаранция за мир.
С целувка? Или си стиснахте ръцете през първа брачна нощ?
Римляните празнуваха женитбата още преди да пристигна.
Как можех да откажа? - Като кажеш "не".
Както казваше "не" на всичките ми молби.
Но те са невъзможни, неразумни!
Условия за безпомощен враг! - Не си безпомощен... все още.
Не мога да ти отстъпя териториите, които искаш.
Това ще доведе до открит разрив между Рим и мен.
Защо мислиш, че те помолих за тях?
Това ще помогне на Октавиан, както той се надява.
Няма да е разумно! - Какво е разумно?
Да отстъпиш на Октавиан Рим, Италия, света?
Да се унижиш публично пред неговата власт?
Ожени се за сестра му и я заведе в леглото си,
сякаш молиш за прошка, че си останал толкова дълго
с твоята египетска блудница.
Какво те разгневи? Че се спазарих с Октавиан
или че се ожених за сестра му? Ревност или политика? Кое?
И двете! Проклет да си за това, че не разбираш и двете!
Нямаше да ми хрумне да те потърся за инструкции.
Което е причината да се върнеш при Октавиан, окован като роб.
С толкова фини вериги.
Толкова меко казано, толкова целомъдрено.
Дочух, че тя спи напълно облечена.
Върнах се. Това би трябвало да те засяга.
Би трябвало? И колко време преди да ти щракнат
с пръсти и да тичаш при него или нея?
Имам само един господар. Любовта ми към теб.
Не. Твоят господар не е любовта.
Никога не обичай.
Позволи си да обичаш и ще си позволиш да забравиш чувството
за това какво си, кой си и какво искаш.
И това, което искаш струва много повече?
Няма да те обичам като мой господар.
Тогава няма да имаш любов. - Не, докато имам Октавиан.
Никога не се страхувай. - Колко уверен си.
А Октавиан има ли господар?
Амбицията му е да управлява римския свят като император и бог.
Римският свят, първо. И какво стои на пътя му?
Ти и аз. - И моят син,
законният наследник на името и славата на Великия Цезар.
Октавиан вече ги открадна и сега той ще ги унищожи
заради сестра си и любовта на Рим към теб.
И с женитбата ти с нея,
той несъмнено ме направи твоя блудница.
Да не се боя от Октавиан?
Мисля, че сега той трябва да бъде безстрашен.
Покажи ми град и ще ти кажа как ще го превземем.
Нека се изправя пред армия. Ще открия слабите й места и ще ударя точно там.
Но да седна и да говорим шепнешком за това и онова
с наблягане тук и пренебрегване там, скоро ще се объркам и проваля.
Имайки предвид да даваш всичко от себе си...
Предполагам, че не бих могъл да го направя по-зле.
Има още време.
Нека някой ме попита какво искам.
Да живея с теб в мир и любов.
Имаш ли... условия за пълна капитулация?
Първо, както правеше Цезар,
ти ще трябва да се ожениш за мен, в съответствие с египетския ритуал.
Това не е условие. Това е награда.
Ще обявиш от позицията на твоята власт
Цезарион за цар на Египет
и ние ще управляваме заедно от негово име.
Щастливо съгласни.
Ще отстъпиш на Египет всички територии, които поисках.
Трябва само да защитиш твоята... твоята собствена власт и мощ.
В противен случай, неминуемо ще изгубиш всичко с течение на времето.
Не виждаш ли?
Нищо не виждам... само теб.
Не съм съгласен повече да прощаваме на Антоний!
Да се жени за тази египтянка според техните варварски ритуали.
Това не означава нищо според римското право!
Да. Малко по малко Антоний унижава паметта му. Но кажи ни, Германий,
хвърли ли Цезар също една-трета от Римската империя
в несъмнено достойния скут на Клеопатра?
Нека се знае, че разискваните територии
бяха покорени от Юлий Цезар. Правото да ги управлява
има по наследство синът му.
И в името на могъщия Цезар,
давам на цар Птоломей Цезарион това право.
И нека да се знае, че величието на Рим лежи не на това, което взима,
а на това, което дава.
"Величието на Рим лежи на това, което дава", — каза той,
после спокойно дава това, което не е негово.
А Клеопатра взима и ще взима още.
Войната ще дойде.
Тя знае и аз знам, че войната е неизбежна.
Но аз няма да говоря за това, нито ще говоря против Антоний.
Трябва да бъда принуден на война.
Народът трябва да ме принуди за тази война.
Те трябва да щурмуват портите на Сената, плачейки заради това.
Ако сме бързи, римляните няма да узнаят, че сме прекосили морето,
докато не слезем в Гърция. Ти и ген. Руфий ще започнете
качването по корабите веднага. - Да, Ваше Величество.
Аз решавам дали да придвижим нашите армии в Гърция.
Беше решено.
Моите хора не... пътуват добре по море.
Те се бият на суша. Движат се на суша.
Хората ти ще направят това, което им се казва, както и моите.
Хората ми ще направят това, което им кажа аз! Все още не са станали...
Те все още са римляни.
Обаче,
откакто правя това, което ми кажат...
Последното решение, разбира се, ще е на господаря Антоний.
И аз съм сигурна, че с времето той ще го направи. Това е всичко.
Би било по-разумно да не се караме в присъствието на офицерите.
Твоите офицери.
И какво крайно решение взе, за да го изпълня?
Защо се противиш на прехвърлянето на армиите ни в Гърция?
Защото не искам война срещу Рим.
100 000 мъже, водени от Марк Антоний.
Октавиан не е глупак. Той няма да се сражава.
Той няма да иска, но ще трябва да започне веднага.
Рим няма да обяви война срещу теб! - Не съм съгласен.
Не съм те молила за мнението ти.
Не и откакто се съмнявах в необходимостта
от построяването на 300 кораба.
Начинът да се избегне войната е да си подготвен за нея.
Да построим 300 военни кораби без война?
Ще имаме това, което искаме без война.
Ваше Величество, моля ви, чуйте ме.
Мисля, че сме много близо до ръба.
Конците бяха дърпани, но не и от нас.
Били сме манипулирани без нашето желание.
Делегацията, изпратена от името на Октавия,
е избрана от най-високо уважаваните хора на Рим.
Защо? Те могат да се върнат обратно при хората си
без господаря Антоний... Простете ми...
Оскърбен и незаслужено разделен от нея и неговия отказ от тях.
Беше направено по моя заповед. Отговорността е моя.
Моя беше постъпката. - Какво предлагаш?
Нека отида в Рим и се обърна към Октавиан,
ако е възможно, и към римляните... и да ги уверя, че искаме мир.
Отивай тогава. Отиди в Рим.
Сисожений!
Пази се.
Много ти е скъп този старец.
Твоята загриженост и безпокойство са изписани навсякъде по теб.
Прости ми, но това е вид любов, която ти показваш.
Остави ги да говорят, да преговарят за всичко, което искат.
Времето е на наша страна. Можем да ставаме само по-силни.
Тези стени не трябва да вярват на ушите си,
за да чуят такава тишина...
...отдясно,
...отляво.
Призивът на римляните може да бъде ясно чут,
докато римският Сенат няма отговор.
Тогава просто да седнем и да слушаме?
Никой от нас, Августейши Цезаре,
не би обявил с охота война на Клеопатра.
Но сега, да водим война срещу Марк Антоний —
обичан от Рим и обичащ Рим?
"Обичан от Рим и обичащ Рим".
Имам последната воля и завещанието
на Антоний, който толкова обича Рим.
Прочетете колко нежно Антоний ви обича, обича Рим
в последната му воля, подпечатана собственоръчно от него.
Едва донесена от Египет
и депозирана в нашия свещен храм по заявление на Антоний
от видния Сисожений.
Изключителна мисия за един изключителен мъж.
Толкова мъдър и близък до Клеопатра, толкова голям неин довереник.
Прочетете в завещанието на Антоний на края.
Научете наизуст последната молба на вашия многообичан Антоний.
Тя свидетелства за любовта му към Рим.
Когато той умре, там е казано —
когато Марк Антоний умре,
неговото желание е да бъде погребан
в неговата любима Александрия!
В Египет, сред египтяни,
край неговата египетска блудница!
Това, което казах, истина ли е?
Говоря ли истината?
Война!
Държа пред вас Златното копие на войната,
поставено в ръцете ми без съгласието ми,
а по заповед и воля на римския Сенат.
И сега, вие, римляните, трябва да ме упътите.
Къде е врагът?
Къде е Египет? Покажете ми пътя!
Не! Не!
Там! Там е Египет.
И така още веднъж римляните воюваха един срещу друг.
И така, както Антоний предрече,
военните сили на Октавиан дойдоха да ги посрещнат
на мястото, където те дебаркираха, на нос Актиум в Гърция.
Военните действия ще започнат при изгрев-слънце утре.
Твоят боен план е много смел и прост.
Може да успеете по суша, но е много спорно по море.
Срещу мен е враг с малко войски по суша, а по море — с няколко кораба.
Да обсъдим позицията му. Имам щастлив избор —
да го унищожа мокър или сух. Избирам мокър!
И е най-добре да докладваш на Клеопатра
на борда на кораба й в пристанището. Там, ако желаеш, можеш да й изтъкнеш
стотици причини за това защо смелата ми наивност се провали.
Във всеки случай, освободен си от командването на сражението.
Това крайно решение, за корабите ти, за всички нас
да се бием с Октавиан по море: Кога реши това, господарю?
Канидий и аз работихме месеци наред. Обучихме армия от 200 000 войници
от 20 различни страни. - Те няма да бъдат изгубени...
От които тази нощ 20 000 души ще бъдат събрани и пришпорени
на корабите, за да бъдат измъкнати в морето, повръщащи и изплашени.
Защо, господарю? - Защото аз реших да бъде така!
Бих определил като чест
да се сражавам до господаря Антоний по всяко време и навсякъде.
Говориш като римлянин, Рамос.
А ще се биеш на моя страна, на мястото на Руфий.
Руфий, ти ще останеш с Нейно Величество на борда на кораба й.
Както наредите. - Канидий, ще останеш с пехотата
и ще ги насърчаваш да стигнат до върха на хълма, ако обичаш.
Както наредите. - Точно така!
Както аз заповядам.
Всички сте свободни.
Антоний!
Какво се е случило? - С мен ли?
Ти ми се случи на мен.
Постовите видяха ли герба на Октавиан? - Съзряхме го при изгрева...
По залез ще имаме онази златна перушина.
Нека Октавиан разбере, че идваме!
Нека врагът чуе гласа на легионите на Антоний!
Той идва. Дайте сигнал на кораба на Цезаря. Вдигнат ли е гербът му?
Заповедите ми да се спазват точно както са издадени.
И дано боговете приемат, че Антоний не е променил своя план.
Ето, той тръгва,
както е правил това сто пъти на суша — право към центъра.
Ако беше само на суша и ние бяхме там,
за да защитаваме фланговете му... - Но не сме.
Това и всички други разложения да се сигнализират на Еуфранор
на борда на баржата на Клеопатра. - Но той командва...
Командва движението на корабчета в рисувания океан,
така че египетската царица по-ясно да проследи войната си по вода,
в която е въвлякла Марк Антоний и 20 000 римляни.
Така, както той е казал, че би го направил.
Господарят Антоний и конвоя му се изнесоха след Октавиан.
Те вече пробиха в центъра им. - Те го пуснаха.
Римската линия ще се затвори зад него.
Не и ако ги нападнем, както каза Антоний.
Те няма да нападнат. Агрипа ще ги отблъсне назад, зад Антоний,
докато Антоний преследва Октавиан. - Какви са новините?
Антоний вече е пробил центъра на римската линия.
Врязал се е в римския флот, в преследване на Октавиан.
По-бързо! По-бързо!
Увеличиха скоростта си, господарю. Тежки сме да ги настигнем.
Тогава ще ги забавим.
Пуснете балистите! Хвърлете копията!
По-добре да хвърлите по-високо, отколкото по-ниско.
Балисти! Копия!
Балисти!
Корабите на Октавиан са по-бързи от нашите египетски черупки.
Защо Агрипа не ги задържи встрани от балистите на Антоний?
Балисти!
Господарю! Господарю!
Пряко попадение върху врага. Един ред гребла бяха унищожени.
Той завива настрани.
Хванахме го! Курс към удар!
Ще го блъснем, завладеем и унищожим.
Октавиане!
Октавиане! Още не ти е дошло времето да станеш Цезар.
Къде се крие той? - Господарят Октавиан не е на борда.
А сега затваряме капана. Удряме Антоний с всичко, което имаме.
Нито дума от господаря Антоний? Трябва да е победил Октавиан.
Ти каза, че той е блъснал кораба му.
Може би господарят Антоний е ударил кораб със символа на Октавиан, а?
Но ако това е корабът на Октавиан.. Ако Октавиан е на борда...
И ако намери и убие Октавиан,
той все още ще бъде обкръжен от половината римска флота.
Тогава му изпратете помощ. - Нямам такава.
Те разбиват на парчета нашите кораби сега.
Хванали са Антоний сам и са го убили,
заграждайки го като глутница кучета ранена мечка.
Корабът на господаря Антоний? - Разрушен.
А корабът на Октавиан? - Гори безпомощно.
Би ли казал, адмирале, че господарят Антоний е мъртъв?
Как е вятърът за Египет?
Благоприятен.
Ще отплаваме веднага.
Всички на страничните гребла! Вдигни котва!
Отплаваме към Египет!
Господарю Канидий!
Помни винаги, че след битката при Актиум,
със смъртта на Октавиан и на Антоний,
ти видя победителката, отплаваща на златната й баржа.
Тя тръгва. Клеопатра си отива!
Изоставя ме! - Господарю.
Господарю, загубите ни са тежки. Останаха ни малко войски.
Хората ни трябва да се прегрупират, някой да им вдъхне смелост.
Умиращите се нуждаят от теб. Живите имат нужда от твоята помощ.
Не можеш да ги оставиш.
Чуй ме!
Цезаре, новини! Добри новини! Клеопатра е напуснала сражението.
Антоний я е последвал. Спечелихме велика победа.
Вдигни греблата!
Нейно Величество е най-нетърпелива да ви види. Ще слезете ли долу?
Ако желаете да останете тук, тя ще дойде при вас.
Да ви изпратя ли храна? Вино?
Нейно Величество заповяда.
Тя се страхува, че може... да си навредите.
Моля те.
Октавиан премина от Сирия в Египет.
Може да бъде тук до няколко седмици.
Има два легиона тук, в Александрия, които останаха лоялни към теб.
Те и техните офицери
чакат да започнеш да им даваш нареждания.
Ако не на мен, няма ли да говориш поне на Руфий?
Или на някого, когото избереш?
Антоний, кажи само какво искаш да стане и то ще стане.
Мина много време, откакто ме гледаше. Не се обръщай,
дори така,
с очи, пълни с омраза.
Как те изгарят от омраза.
Защо, Антоний? Защо?
Защото Иран е далеч?
Казаха ми, че си мъртъв!
Какво... можех да направя?
Къде можех да отида... в свят, неочаквано без теб,
освен при сина ми и в страната ми — Цезарион и Египет?
Исках да ги спася от Октавиан.
Би искал да отида.
Щеше да ми заповядаш да отида.
Кажи ми, че щеше!
Казаха ми, че си мъртъв.
Беше съвършено права. Аз съм мъртъв.
Армията на господаря Кай Юлий Цезар напредва дори сега,
без съпротива, към Александрия.
Гай Юлий Цезар?
Значи сега Октавиан открадна цялото име.
Господарят Цезар желае да се знае, че той няма
да има повече спорове с Клеопатра Египетска.
Тогава да се махне войската оттук и да си отива у дома.
Той ми заповяда да кажа, че изборът
за война или мир сега зависи от Египет.
А това означава за него, че желае само мир.
И какви са неговите условия за този безусловен мир?
Малък символ. Демонстрация.
Жест. Знак на добра воля и вяра в царица Клеопатра.
Какво иска Октавиан? - Марк Антоний.
Главата на Марк Антоний?
Дай му това като мой отговор. Египетска щедрост.
Октавиан може да получи две глави за цената на една.
Или две... или нито една.
Казаха ми, че идваш тук да спиш.
Не да спя. - Тогава да прекарваш нощите си.
Не съм сам.
Старото момче и аз си разменяме спомени от живота.
Все едно ми е съквартирант или... другар по гробница?
Смяташ ли, че ако той беше у вас, щях да намеря скрит Цезар тук,
забулен в лунна светлина и погълнат от самосъжаление?
Пак самосъжаление! Повтаряш се! Намери нови укори към мене!
Досега то беше само част от твоето напиване.
Пеенето на тъжни песни за Антоний.
Ще си прекараш по-добре времето, преговаряйки с Октавиан.
Защо не даде главата ми на Агрипа? Нямаше да бъде голяма загуба за мен.
Казват, че смъртта за втори път е безболезнена и преимущество за теб —
основа на нов велик съюз с Рим.
Не желая велик нов съюз с Рим. - Тогава какво искаш?
Дойдох за Марк Антоний. За това, което е останало от армията му,
Руфий, синът ми и аз, цял Египет го чака. Има малко време.
Марк Антоний?
Тук няма такъв с това име... жив.
Време за какво?
За да се появи Марк Антоний с лъскава армия,
с бляскави мечове в двете ръце?
На, Агрипа! На, Октавиане!
Дръпнете се назад! Ликувайте! Марк Антоний ще спаси положението!
Антоний ли, каза?
Той умря при Актиум, побягвайки. Опитал да бяга по водата,
но ти не си била там, за да му държиш ръката.
Руфий, моите легиони, чакат.
За какво? За да ме попитат какво носят в очите си,
в сънищата си, както аз нося в моите.
Защо не си мъртъв? Защо живееш? Как можеш да живееш?
Защо не лежиш в най-дълбоката дупка на морето,
студен и подпухнал, умрял храбро?
Молеше ме за прошка за бягството.
Разрида се и каза причините. Като майка на детето си.
Къде и как мога аз да ридая и да моля за прошка?
От хиляди и хиляди, които повече не могат да ме чуят?
Да представя ли моята причина?
Или просто да кажа... аз обичах? Когато ти тръгна, не видях нищо...
не почувствах, не чух, не помислих нищо.
Нито умиращите и мъртвите, нито Рим, нито Египет,
нито победа или поражение, чест или позор, приятел или враг,
само това, че любовта ми си отива и че аз трябва да съм с нея.
Тази моя любов, както я наричаше учителят ми.
И аз я последвах. И само и единствено тогава,
погледнах назад...
и видях.
Колко права беше.
Твърдеше, както учителят ти, че "никого, нищо
никога не обичай".
Колко грешно... Колко съм сбъркала!
Антоний, любовта, която следваш, е тук.
Да бъдеш разменна монета на империя.
Без теб, Антоний,
това не е свят, в който искам да живея,
още по-малко да покорявам.
Защото за мен...
няма да има любов никъде вече.
Искаш да умра с теб? Ще го направя.
Или искаш да живея с теб?
Каквото избереш.
Смяташ ли, че сме закъснели твърде много, ако изберем да живеем?
По-добре късно,
отколкото никога.
Господарке, има тревожни новини от града.
Хората са уплашени. Някои са започнали да напускат домовете си.
През нощта стотици съобщения бяха тайно разлепени навсякъде.
Бяха намерени разлепени сутринта на тържището,
дори нарисувани по стените на храмовете и други свещени места.
Подписани от Октавиан Кай Юлий Цезар Август,
обещавайки на египтяните мир, ако те се предадат
и унищожение, ако не се съгласят.
Махнах всички бележки и заповядах смъртно наказание
за всеки, който разнася неверни слухове,
че хората на господаря Антоний могат да го изоставят.
А какво е наказанието, ако слуховете се окажат верни?
Откъде знаеш? - Познавам римляните.
Има само един командир, който те никога няма да изоставят.
Името му е... Победа.
Но въпреки това, току-що ти допусна господарят Антоний да тръгне...
Ако ти можеше да го видиш колко горд беше,
безстрашен,
както беше преди.
Всички мои прислужници... Освободи ли ги? Тръгнаха ли си?
Да. Те искаха още веднъж да подредят.
Октавиан може сам да нареди да почистят собствения му дом.
Капитанът на стражата и трима от хората да ми докладват веднага,
маскирани като търговци.
Те ще охраняват Цезарион извън Египет... временно.
А вие? Ваше Величество, моля, обмислете пак.
Има два много бързи кораба на Еуфранор на Източното пристанище.
И ти ще ме увиеш като килим на борда? Не.
Няма повече Цезари, при които да отида, поне не за мен.
Тогава намерението ви е да... - Да остана в Александрия.
На възможно последното място, където някой би ме потърсил.
Буквално последното възможно място.
Никога не съм оспорвал решенията ви.
Сега не е времето да започнеш. - Нека остана с вас.
Шармиан и Айра ще се погрижат за мен. Ако господарят Антоний беше...
Когато господарят Антоний се върне,
ти ще бъдеш тук, за да му кажеш къде да ме намери.
Аз ще го чакам. Тогава, заедно ще направим...
това, което той мисли, че е най-добре.
Ясно ли е?
Да, господарке. - Има ли нещо друго?
Винаги съм ви обичал.
А аз винаги съм знаела.
Рим никога не е виждал такава армия.
Ще трябва да я поведем срещу обединените сили на Азия.
Безсмислено е да се изкбиват остатъците от армият на Антоний
и каквото е останало от него. - Няма да има клане.
Съмнявам се, че ще има дори кръвопролитие.
Спечелена ли е някога битка без бой? Чудя се.
За всеки случай, хайде да го изясним още веднъж.
Искам Антоний жив, и нея също. Трябва да бъде заловена жива.
Второто шествие на царица Клеопатра в Рим ще надмине първото й.
Пръстенът, който твоят баща ти даде,
сега е твой... да го пазиш.
Носи го с гордост и с чест.
Страхувам се. Знам, че не трябва.
Кой ти каза това?
Всички царе и по-специално всички царици се страхуват.
Те само гледат да не го показват —
нещо, което обикновените хора не могат да направят.
Аве... Антоний!
Колко близо е Октавиан? - Много близо. Отвъд онзи хребет.
Като се стъмни, блясъкът от огньовете му ще освети небето.
Нашата войска трябва ги сметне за примамливи. Дори да ги покани.
Легионите на Антоний се сгряват с техния собствен вътрешен огън.
Да. Можех да усетя топлината, докато яздех.
Колко легиона има той? - Двадесет.
А ние? - Два. 12-и и един, съставен от...
Съставен от това, което е останало от другите.
Доколкото си спомням, Цезар превзе Александрия с два.
Те как са разгърнати? Руфий.
Кавалерия отляво, кавалерия отдясно, пехота в центъра.
Като три слона да стъпчат муха.
Октавиан и Агрипа притежават целия стратегически блясък
на две непорочни девици.
Можем да отстъпим тук на прекалено мека почва
за кавалерията им и да дадем отпор.
Отпор? И да ги оставим да ни стъпчат?
Не. Нека слоновете стоят. Ще налитаме, ще хапем и примамваме.
На разсъмване, докато жаравата на Октавиан все още озарява небето,
ние ще атакуваме.
При изгрев-слънце двата лоялни към нас легиона ще станат
дори още по-лоялни, обещавам ти.
Лека нощ.
Руфий, кажи на пазачите, моля те,
да ме събудят преди зазоряване. - Разбира се.
И, Руфий...
Ако по някаква причина стражата забрави или подцени времето,
ти самият ще ме събудиш ли? - Пазачите ще те събудят.
Но ако не ме събудят? - Тогава аз. Никога не се бой.
Никога не ме е страх.
Вече не.
Руфий!
Руфий.
Дий!
Бийте се!
Бийте се! Бийте се!
Защо не се биете?
Няма ли някой, който би позволил на Антоний да умре по честен начин?
Преди мен, това беше носено от друг римлянин, убит от Рим.
Друг...
Цезар.
Не.
Ще го хванем.
Ще ги хванем двамата заедно.
Къде е тя?
Нейно Величество каза да ви предам,
че може да бъде намерена на последното място,
където някой би я потърсил.
Буквално последното възможно място.
Трябваше да изчака. Изглежда пак...
Клеопатра е недосегаема
и аз трябва да побързам.
През целия ми живот, а сега и отвъд.
Една жена, една любов!
Нищо не се променя, освен живота в смърт.
Ще ми помогнеш ли?
Помогни ми да умра, Аполодорий! - Искам! Но не мога.
Винаги съм завиждал на Руфий за дългите му ръце.
Последното ми дезертиране...
от самия себе си.
Как иначе съм могъл да пропусна към какво
е трябвало да се стремя през целия си живот?
Ще ме довършиш ли сега?
Къде е мечът ми? Умолявам те да ме убиеш.
Излъгах те. Накарах те да мислиш, че царицата е мъртва.
Но тя е жива в гробницата й, очаквайки те.
Клеопатра ме чака?
Ще има достатъчно време, ако ми помогнеш.
Може би, господарке, ако бяхме превързали раните му стегнато...
Това само щеше да му причини болка. Оставете го да поспи.
Спи.
Ще дойдеш ли тази нощ,
за да мога да заспя
завинаги?
Успяха да се срещнат след всичко — влюбените.
Те винаги ще са заедно.
Бъди сама заради мен.
Но не за много дълго, обещавам.
Винаги съм си мислел, че ще умра...
така щастливо, както войникът го спохожда...
войнишката смърт.
Винаги съм живял както съм смятал за редно.
Неподходящо.
Ще наваксам, мислех, когато умра.
Очаквах...
Очаквах прекалено много от мен в смъртта си,
както и в живота си.
Държиш ли ме?
Никога по-близко.
Още по-близко.
Ти и аз ще се докажем в смъртта
много по-малко, отколкото в любовта.
Ти и аз, ние ще...
ще направим, умирайки...
нищо повече от една...
последна...
прегръдка.
Целувка,
която да ми отнеме дъха.
Никога не е имало...
такава тишина.
Обърнете го.
Странни хора. Отрови, които ухаят на парфюм.
Виж дали ще намериш още и ги провери. Пробвай ги върху някой тежко ранен.
Господарю, намерили са царица Клеопатра.
Тя се е заключила в сграда, с други думи — гробница.
Побързайте!
Марк Антоний е с нея, казват. Той е мъртъв.
Какво? - Господарят Антоний е мъртъв.
Как би го казал някой?
Толкова просто като това:
"Марк Антоний е мъртъв".
"Господарят Антоний е мъртъв".
"Супата е гореща. Супата е студена".
"Антоний е жив. Антоний е мъртъв".
Трепери от ужас, когато такива думи минават през устните ти,
от ужас, че могат да бъдат неверни и Антоний ще ти отреже езика за лъжа.
А ако са верни, ще бъде гордостта на живота ти,
че ти си бил почетен да кажеш името му дори в смъртта.
При смъртта на такъв човек
трябва да се извика, изкрещи!
Ехото трябва да се върне от всички ъгли на вселената.
Антоний е мъртъв!
Марк Антоний от Рим вече не е между живите!
Няма нужда да свеждаш глава пред Цезар.
Никога не съм. Но ако той беше тук, щях да бъда щастлива да го направя.
Аз съм Цезар.
Това те удовлетворява, Октавиане.
Погледни ме. - Ако ти е угодно.
След цялото това време и всичко, което се случи,
предполагам, че ти все още си красива, донякъде.
Ласкаеш ме. - Интересът ми е безпристрастен.
Ако имаш някакво намерение... - Сега ти сам се ласкаеш.
Борбата приключи.
Страната ти, богатствата ти и ти сте мои по силата на завоеванието.
Ще ти разреша да управляваш Египет като римска провинция
и да си върнеш земите. Има едно условие.
Първо ще ме придружиш до Рим.
Зад твоята колесница? - Погледни ме!
Гордите граждани на Рим дали ще чакат с часове под жаркото слънце,
за да видят трупа ми, влачен през Форума?
Ще те наблюдавам отблизо.
Октавиане, когато съм готова да умра,
ще умра.
А ако ти обещая да не ти се случи нищо лошо,
ще се върнеш ли в Александрия?
Погледни ме!
Какво още може да искаш?
Не каза нищо за сина ми. - Твоят син?
Забравих го. Къде е той?
В безопасност.
Ако дойда с теб в Рим,
ще позволиш ли синът ми да управлява Египет?
А неговите синове? А техните синове?
Ще направя всичко, което мога.
Имам ли думата ти като римски император и бог?
Да.
Кога искаш да тръгна? - Колкото е възможно по-бързо.
В момента съм много уморена и бих искала да почина.
Ако ме оставиш сега. - Имам ли думата ти,
че няма да се нараниш по никакъв начин?
Кълна се...
в живота на сина ми.
Трябва ли стражите да останат вътре?
Все пак се заклех...
в живота на сина ми.
Сега трябва да се подготвя да тръгвам.
Има някои неща.
Първо, ще поискам да хапна нещо.
Нещо, което да ме подкрепи по пътя.
Може би малко плодове? - Донеси ми.
Шармиан!
Тогава ти, Айра.
Никога не си била без нас. Не можеш да ни оставиш.
Може би...
ще има достатъчно за всички нас.
Донеси ми бележника да напиша нещо.
Бележката да бъде занесена на Октавиан.
Думите са казани на вятъра на такива мъже.
Толкова много думи казах на вятъра на толкова много мъже.
Няколко думи още, една последна молба.
Той ще се съгласи ли, как мислиш?
Може никога да не узная.
Но във всеки случай,
мисля, че ще разбера.
Ще служа на Нейно Величество както винаги досега.
Аз съм тази, която й служеше винаги. - Чакайте и двете,
за да ме облечете за моето пътешествие.
Ще облека...
Искам да бъда така, както Антоний ме видя за първи път.
Златната премяна. - Той веднага трябва да познае,
дори и от голямо разстояние, че това съм аз.
Това ще бъде последното нещо, което ще направите.
Подхвърлете това на един от пазачите отвън за Октавиан.
Но изчакайте, за да се убедите.
Сега ме оставете да видя дали смокините
са такива, каквито трябва да бъдат.
Казват, че вкусът на тези е остър...
и бързо преминава.
Колко странно пробудена се чувствам,
сякаш животът е бил само една дълга мечта.
Мечта на някого другиго, която сега е свършила най-сетне.
Но сега...
ще започне...
една моя мечта...
която никога няма да свърши.
Антоний.
Антоний, чакай.
От египетската царица. Съобщение за Цезар.
Прочети го, Агрипа. Каквото и да иска, ще го получи, когато пристигне в Рим.
Ще го обсъдим, докато тя върви покрай колесницата ми.
Какво е? - "Единственото ми желание,
което те умолявам да изпълниш, е да бъда погребана до гроба на Антоний
и да остана там, докато всичко свърши".
Беше ли това добре свършено от господарката ти?
Изключително добре,
както подобава на последния от толкова благородните
владетели.
И римлянинът попита:
"Беше ли добре свършено това от твоята господарка?"
А прислужницата отговори:
"Изключително добре,
както подобава на последния от толкова благородните владетели".
Превод: Silvеr Stаr
Редакция: Cineast Корекции: sean_connery