Under andra världskriget förändrade specialstyrkors insatser-
-historiens utveckling.
Nu kan de historierna återberättas på ett sätt som inte gått tidigare.
Med modern grafik, expertanalyser-
- vapen och sprängmedel som demonstreras-
- och ögonvittnesskildringar från dem som var med.
Vi undersöker exakt hur allt utvecklades minut för minut.
Vi kan avslöja om det var skicklighet-
- smart taktik eller tur som fick det att lyckas.
I det här avsnittet attackerar U.S. Army Rangers-
- en ointaglig klippfästning på D-dagen.
Det skildras av James Earl Rudder och hans närmaste mannar-
- James Eikner och George Kerchner.
De var i händelsernas centrum.
De måste storma stranden, ta sig uppför klippor-
- och slå ut de vapen som hotar invasionen.
Allt detta under mördande fientligt motstånd.
När dagen är över står bara hälften av dem upp.
D-dagen
20 km från den franska kusten-
- kliver 225 man i 2:a Rangersbataljonen ombord-
- på tio brittiska landstigningsfarkoster, LCA.
Jägarna gör sig redo för den farliga färd som väntar.
Deras mål är Pointe du Hoc, en fästning vid kanalen-
- med sex artilleripjäser som måste förstöras.
De skulle kunna sänka den insats som kanske är krigets största.
I fyra år har Hitler dominerat Europa och hotat världsfreden.
Britterna tvingades retirera hem. Nu är de och amerikanerna tillbaka-
- med den djärvaste attacken under andra världskriget. D-dagen.
Under några timmar invaderar 156 000 soldater norra Frankrike.
De ska påbörja en ny, andra front i väst.
De ska pressa tillbaka tyskarna och ta Berlin och Europa.
Om de misslyckas kan kriget vara förlorat.
Fienden är beredd på en sån attack.
Kanonerna vid Pointe du Hoc kan avfyras två gånger per minut.
De kan sänka fartyg över 15 km ute till havs.
Fartygen är enkla mål om kanonerna inte förstörs.
Jägarna har under sju månader övat på Pointe du Hoc-attacken.
De var redo för striden. Urvalsprocessen var oerhört tuff.
Det finns ett talesätt: Träna hårt, slåss enkelt.
De här elitsoldaterna valdes ut till att bli först i land-
- till ett uppdrag som skulle vända på krigslyckan.
Två år av intensiv träning kommer att sättas på prov.
Invasionen var planerad den 5 juni, inte den 6.
Eisenhower tvingades vänta på grund av vädret.
Soldaterna tvingades tillbringa nästan hela dagen i fartygen.
De var utsatta för vädret och det var inte trevligt.
Innan det ens hade börjat var de mycket missnöjda.
Till slut är uppdraget igång.
I LCA 858 finns löjtnanten George Kerchner.
Den före detta glassförsäljaren klarade nyligen Rangers uttagning.
Han är vältränad och mentalt tuff-
- men inget kan göra honom redo för striderna.
Det blev snabbt några decimeter vatten i båten.
Vi började ösa med hjälmarna och höll vattennivån nere.
Landstigningsfarkosterna är gjorda av trä.
De har förstärkts med plåtar för att klara fiendens eld.
Men vikten gör de fyllda båtarna långsamma och de ligger lågt.
Vädret i kanalen gör det inte bättre.
I LCA 860 finns 23-årige Raymond Riendeau, Rhode Island.
Han är tuff och en av de bästa simmarna i bataljonen.
Inte heller Riendeau har stridsvana. Meterdjupt vatten dränker dem.
De kämpar för att rädda båten.
Alla tvingas överge utrustningen och sen måste de simma.
Även i juni gör Engelska kanalens kalla vatten simmarna utmattade.
Sex mannar drunknar.
Jag såg en livlös kropp flyta förbi.
Det var Riendeau, enhetens bästa simmare.
Från LCA 888 ses katastrofen utvecklas-
- av ledaren överstelöjtnant James Earl Rudder.
Han var fotbollstränare före kriget. Big Jim har valt ut sina jägare.
Nu tvingas han lämna kvar 19 man i vattnet.
Jag var tacksam att jag hade män som var beredda att dö för teamet.
Slaget hade många faser.
Soldaterna var beredda på förluster på stranden.
Men de dog innan några kulor hade avlossats.
I kriget var insatserna höga och värdet på en soldats liv lågt.
Det här måste ha varit mycket demoraliserande.
De överlevande räddades, med svår hypotermi.
Men de har haft tur. För de andra väntar ett självmordsuppdrag.
PLANEN
Planen för att slå ut kanonerna på Pointe du Hoc är komplex.
Bombardemanget från fartyg och plan ska börja klockan 06.30.
Just när invasionen och Rudders flottilj når fram till kusten.
Ett kompani ska ta västra sidan medan två attackerar den östra.
Tyskarna väntar sig en landbaserad attack.
Endast Rangers är djärva nog att attackera från havet.
De ska storma stranden och klättra 30 meter under intensiv beskjutning.
Sen börjar striden på allvar.
De ska slå ut skyddade försvarare och förstöra kanonerna-
- innan de kan användas mot landstigningen.
De överlevande ska sen strida sig fram till kustvägen.
Den ska blockeras för att stoppa oundvikliga tyska motattacker.
Enligt de allierades ledare ska attacken ta en halvtimme.
Därför upphör möjligheten till förstärkningar klockan 7.
Sen är Rudders män på egen hand tills de får avlösning.
Rudder var inte säker på att planen skulle fungera.
Den som försöker det är en dåre. Det var galenskap.
Fienden har ett system av bunkrar och tunnlar-
- kopplade till kulsprutor och försvarspositioner.
Tyskarna var en blandning av veteraner och nya rekryter.
Några hade stridit ett tag, andra var nya.
Det fanns hundratals där.
Amerikanerna visste inte riktigt var, bara att platsen var väl försvarad.
Rangers är på väg in.
I LCA 722 finns Rudders högra hand James "Ike" Eikner.
Han inser plötsligt att planen håller på att gå fel.
Man såg nätt och jämnt terrängen. Det hela såg inte rätt ut.
Vi var 3-5 kilometer öster om Pointe du Hoc.
Tidvattnet har svept iväg dem och de är på väg mot fel klippor.
Det katastrofala misstaget upptäcks.
Rudder ser till att de återvänder längs kusten.
06.30 D-dagens landstigning börjar
I LCA 668 finns Brooklynfödde sergeant Leonard "Bud" Lomell.
Den förre tågbromsaren leder nu en Rangerspluton.
På grund av navigationsmisstaget förlorade vi en halvtimme.
Vi sa: "Vi har inte tid med sånt! Vi är redan sena!"
Nu är hela invasionsstyrkan inom räckhåll för det tyska batteriet.
Rangers rör sig längs kusten i bara 7 knops hastighet.
Det är över 3 kilometer kvar.
Resten av planen måste gå perfekt.
Bombardemanget upphör så att Rangers kan inleda attacken.
Men de är inte nära stranden.
Tyskarna lämnar sina bunkrar och ser de inkommande farkosterna.
De börjar genast skjuta mot anfallarna.
Tyskarna dök upp på klipporna och sköt mot oss med allt de hade.
Man säger: "Ingen plan överlever första kontakten."
Redan från början var de pressade. Tyskarna hade alla fördelar.
De sköt från en stadig plattform ner mot fienden.
De hade den bästa kulsprutan under andra världskriget.
MG 42. Hitlers sågklinga.
Den kallades det på grund av det skärande ljudet.
Eldhastigheten var skrämmande.
Den matades med patronbälten och kalibern var 7,92 mm.
Vapnet var fruktat av de allierade. Räckvidden var 1 100 meter.
Rudders flottilj är nu 900 meter från de tyska kulsprutorna.
Hans mannar är i dödszonen.
Det tar en sekund för kulan att färdas den sträckan.
20 kulor till har lämnat vapnet under den tiden.
Helvetet bröt lös när kulorna började träffa båten.
"Herregud! De menar allvar."
För tyskarna var vi som ankor i ett badkar.
Framför Eikner, i LCA 722, blir John J. Sillmon träffad i bröstet.
Lyckligtvis överlever han.
Vi öste vatten med hjälmarna, duckade och spydde samtidigt.
Tyskarna hade en perfekt försvarsposition.
De såg havet och stranden. Klipporna var ett naturligt försvar.
De måste ha trott att ingen kunde ta dem.
Rangers gör sig redo för stranden.
De vet att hela operationen redan är illa ute.
Rudders män är 20 minuter sena och måste ta klipporna genast.
Annars misslyckas hela huvudlandstigningen.
De blir beskjutna av en fiende gömd i bunkrar och tunnlar.
De allierades flotta ger understöd och inleder en ny beskjutning.
En 35 cm granat, tung som en bil, färdas på 10 sekunder 8 kilometer.
Ljudet var skräckinjagande när de sköt med sina 35 cm kanoner.
Vi var så nära att vi kände granaterna skjutas iväg.
Hur skulle nån kunna överleva på stranden med sån eldgivning?
Den uppmjukande processen tvingar försvararna att ta skydd.
Artilleri kan vara förödande.
Vid Pointe du Hoc var bunkrarna och värnen gjorda-
- av armerad betong som ibland var två meter tjock.
Soldaterna där inne klarade bombardemang.
Rangers moral måste ha stärkts av den tunga beskjutningen.
07.00 Landstigningen + 30 minuter
Till slut kan Rangers inleda sin attack.
Men den stora landstigningen har redan pågått en halvtimme.
De måste nå kanonerna innan de riktas mot Omaha och Utah.
Rudder tvingas ändra sin plan.
De kan inte längre anfalla tyskarna från två håll.
Nu måste de göra en frontattack, och det har de inte övat på.
Alla insåg att vi inte kunde göra det vi hade övat på.
När planen går fel är det Rangers tåga som blir räddningen.
Det USA ville se från Rangers var fysisk och mental tuffhet.
Vältränade män som kunde pressa sig till utmattningens gräns.
Männen skulle vara mentalt tuffa och modiga.
De skulle fortsätta när ingen trodde att de kunde det.
Vi lärde oss alla möjliga sorters vapen.
Om vi ska bli jägarsoldater kan vi lika gärna bli de bästa.
Vi valde frivilligt extra svår tjänst och var säkra på att vi klarade allt.
Nu kom all deras träning till användning.
Nu skulle de slå tillbaka mot tyskarna.
07.10 Rangers attack börjar
40 minuter försenade kan Rangers till slut börja strida.
I Rudders LCA 888, innan rampen fällts ner-
- siktar sergeant Boggetto på en tysk uppe på klippan.
Utmattad, blöt och orolig för att få skallen avskjuten.
Superskickligt, på nästan 50 meters avstånd från en plattform i rörelse.
Men tyskarna är redo.
Nu gällde ingen teknik eller taktik. De kämpade sig över stranden.
Det var mycket viktigt att hela tiden fortsätta framåt.
Sergeant Lomells båt blir beskjuten när den når land.
Rampen fälls ner.
Jag är den förste som blir skjuten. En kulsprutekula genom höger sida.
Hög på adrenalin rusar han över rampen ändå.
Han faller huvudstupa ner i en vattenfylld bombkrater.
Under intensiv eld grabbar de andra tag i honom.
De drog upp mig, min pluton. Sen rusade jag till klippornas fot.
De nio båtarna lastar av plutonerna.
På några sekunder måste de korsa 50 meter strand eller bli slaktade.
Beskjutning kan få två effekter.
Antingen drivs man framåt eller så står man där, paralyserad.
De var vältränade och motiverade. De fortsatte framåt.
Löjtnant Eikner var en av de första som nådde klippornas fot.
När jag kom till foten sköt fienden och slängde ner en massa granater.
Det tyska infanteriets handgranater var modell Stielhandgranate 24.
De allierade kallade den potatispressen.
Trähandtaget var idealiskt för kast.
TNT-laddningen spred stålfragment.
De var dödliga inom 13 meter.
Tyskarna på klippan bombarderar Rangers där nere.
Löjtnant Kerchner klarar inte att ta skydd.
Jag tänkte att hela den här saken var ett stort misstag.
Jag hade aldrig blivit beskjuten. Det var hemskt.
Men nu väntar nästa hinder.
Vi tänkte på utmaningen att ta oss uppför klippan.
30 meter tvärbrant sandsten.
I månader hade de tränat på såna klippor i England.
Tåhättor, rep och repstegar gjorde dem redo.
Varje LCA hade ett nytt redskap.
Raketgevär som sköt änterhakar 50 meter upp, över klippkanten.
Änterhaken skulle skjuta iland rep så att skadade fartyg kunde räddas.
Men Rangers byggde om den och använde den till klippor.
Det är en änterhake, en raket och 150 meter rep.
För den som vill uppför en klippa under beskjutning är det rätt sak.
Vi sköt iväg raketerna med änterhakar två åt gången.
I huvudet var en stor änterhake fäst.
När vi drog i repen grävde den ner sig där uppe.
Vissa rep nådde inte upp för de var blöta och tunga. Andra lossnade.
Repet var halt och jag gled ner igen.
Jag lindade in foten i det för att bromsa upp det.
Men trots det brände jag händerna.
Trots att Lomell är skadad leder han sin grupp till klippans topp.
Jag tog vilket rep som helst för att komma upp på klippan.
Den förste är uppe fem minuter efter landstigningen.
Efter 20 minuter har de flesta följt efter honom.
Det är en slump var de kommer upp och vilka motståndare de möter.
Rangers landsteg i oordning, men nu var de uppe på klippan.
De såg bara kratrar och förödelse. Nu gav träningen effekt.
De kände sig oslagbara och bara fortsatte.
Löjtnant Kerchner hamnar genast i en desperat eldstrid.
När jag kom upp såg det inte ut som jag trodde.
Det var bara den ena stora kratern efter den andra.
Groparna efter bombardemanget gav bra skydd mot fiendens eld.
Vi hade förlorat fler mannar utan det skydd kratrarna gav.
Rangers kunde använda eldgivning och förflyttning.
En soldat eller enhet skjuter medan de andra avancerar.
Rangers turas om att skjuta genom kraterområdet.
Till slut har de fått fotfäste.
Löjtnant Eikner sänder en kod till jagaren USS Satterlee:
"Praise the Lord."
Det betyder att de är uppe och att förstärkning kan skickas.
Men Rangers var 40 minuter sena och därför är det för sent.
Deadline missades och attacken antogs ha misslyckats.
Förstärkningen har satts in vid Omaha och huvudoffensiven.
Rudders män måste avsluta det själva.
De måste förgöra en beslutsam och motiverad fiende-
- som skyddas av bunkrar och krypskyttar.
Om de utvalda mannarna klarar det hänger på deras styrka.
Skapandet av Rangers under andra världskriget berodde på-
- att amerikanerna och särskilt president Roosevelt-
- såg de brittiska kommandosoldaternas framgångar.
Han ville ha en likadan amerikansk styrka.
För att få de bästa av de bästa till det dödliga Normandie-
- sållade överstelöjtnant Rudder hänsynslöst.
Mot slutet av träningen var bara 550 av de 2 000 kvar.
07.30 Attacken + 20 minuter
Invasionen är i full gång.
Stränderna och klipporna vid Normandie är en enda stor eldstrid.
Av nån anledning är de stora kanonerna fortfarande tysta.
Rangers har erövrat en markremsa vid klippkanten.
De är omgivna av fiender och beskjuts från flera positioner.
Till höger finns en spaningsbunker vid spetsen.
I väst finns en 20 mm luftvärnskanon.
I öst finns en befäst kulspruta.
Tyskarna måste ha känt sig så säkra i sina bunkrar.
Plötsligt attackerades de av Rangers som bara fortsatte att avancera.
Tyskarna måste ha blivit rädda, men de stannade kvar och slogs.
Rangers måste slå ut måltavlorna med utrustningen de hade med sig.
Rudders elitsoldater skilde sig från D-dagens vanliga soldater.
Deras unika tecken hade stolt målats på hjälmen.
De hade speciella västar med fickor.
De flesta hade standardgeväret M1 Garand.
Ett superbt infanterivapen med fantastisk stoppkraft.
Kalibern är 7,62 mm och det är tryck i skottet.
Det ovanliga med Garand är att det inte har ett magasin.
Man stoppar i en laddram med åtta patroner ovanifrån.
Nu är vapnet klart. Åtta träffsäkra skott på bra avstånd.
När det är tomt vet man det.
General Patton kallade det för det bästa stridsredskapet nånsin.
Plutonerna ska individuellt slå ut de sex kanonerna.
Den skadade Lomell har lett sin pluton 200 meter inåt land.
De är 50 meter från kanon 4, som är första delen av deras mål.
Vi tog oss till nästa krater, där ett dussin av våra mannar fanns.
Krypskyttar och kulsprutor besköt oss.
Vi väntade tills det lättade. Då tog vi oss till nästa krater.
När man blir beskjuten är det naturligt att ta skydd.
Men det kan vara ännu farligare. Fienden får tid på sig att skjuta.
Man ska fortsätta framåt och utmana fienden.
Rangers förlorar sina mesta erfarna mannar.
De tre ledarna hade stupat.
Löjtnanter som jag hade tagit över befälet.
Lomells pluton attackerar kanon 4.
De vet att tyskarna kan vara tio meter därifrån.
Vi sprang så fort vi kunde till den kanon vi tilldelats.
Lomell och hans pluton kryper fram och når en av de kanoner-
- som har varit så kostsamma att attackera.
Det fanns inga kanoner där.
Dold under kamouflagenätet finns en gammal telefonstolpe.
De upptäcker snabbt att samtliga kanoner saknas.
Över 40 av dem har dödats, skadats eller drunknat.
Till synes för ingenting.
Kerchner är i en eldstrid några kratrar bakom Lomell-
- när han får veta att kanonerna inte finns där.
Jag blev besviken när kanonerna inte var där.
De dödliga kanonerna kan finnas nån annanstans.
De kunde inte genomföra första delen av uppgiften.
Nu fortsätter Rangers med andra delen.
De ska säkra vägen till stranden och förhindra motattacker.
Kerchners män tar sig till vägen från de tomma kanonställningarna.
De blir beskjutna av luftvärnskanonen i väst.
Kanonerna avfyrar 20 mm granater-
- som slår ut flygplan på över 1 800 meters höjd.
För att öka eldkraften användes ofta många ihop.
De var förödande för mål på marken 200 meter därifrån.
Kerchners män är fastnaglade. Han sänder dem vidare.
Han stannar kvar i en krater och möter luftvärnselden själv.
Kerchner skjuter med sitt gevär. Modigt, men meningslöst.
Men vad skulle han göra? Hans mannar slapp undan.
När plutonen är i säkerhet rusar han iväg för att ta skydd.
Jag landade i ett sicksackformat dike.
Jag var på egen hand och har aldrig känt mig mer ensam.
Kerchner har hamnat mitt i det tyska försvaret.
Var 25:e meter ändrades riktningen.
Vid varje sväng undrade jag om jag skulle möta en tysk.
Kerchner är vilse i fiendens skyttegravar.
Vid klipporna har Rudder etablerat sin kommandopost i en stor krater.
Men de blir beskjutna från kulsprutevärnet i öst.
Rudder försöker beordra beskjutning från fartygen.
Men det mesta av radioutrustningen blev vattendränkt och fungerar inte.
Rudder vill att löjtnant Vermeer spränger bunkern.
Han samlar ihop flera mannar och kryper framåt.
Vi tog oss förbi kratrarna och nådde öppen terräng.
Efter kratrarna såg vi bara öppen terräng.
Det verkade omöjligt att nå målet utan stora förluster.
Att attackera kulsprutevärnet var omöjligt.
Det är bara att räkna. Vermeer var 200 meter därifrån.
Det tar en OS-sprinter 20 sekunder att klara sträckan.
Utan ammunition, gevär, utrustning-
- och hundratals kulor som avfyras. Det var självmord.
De gör sig redo för attacken, men Rudder återkallar Vermeer.
Radioapparaterna har reparerats.
Koordinaterna förbereds.
Då inträffar en katastrof.
De blir träffade.
Salvan kom från ett av de allierades fartyg.
När Vermeer återvänder är hans befälhavare skadad.
Det känns fortfarande hemskt att tänka på hans plågor.
Skadan gick rätt genom benet. Kraften måste ha skakat om dem.
Träffen gjorde männen gula. De verkade ha fått gulsot.
Det var troligen färgämne i granaten.
Rudder lyckas samla sig.
Han inser att radioteamet har slagits ut.
Artillerikaptenen, en stilig svarthårig pojke, var död.
Löjtnanten från flottan, som gav koordinater, stupade.
Jag kastades omkull.
De har förlorat artillerikaptenen och koordinatpersonen.
De kan inte längre dirigera eldunderstödet.
Rudder vet att de kan bli träffade igen. Läget är allvarligt.
Men löjtnant Eikner har en plan-
- för hur de ska meddela bunkerns koordinater.
Vi hade gamla signallampor. Det var fin utrustning.
Med signallampan justerade vi flottans eld.
Det räddade oss i en mycket kritisk stund.
USS Satterlee tar sig närmare stranden.
På nära håll avlossas de fyra 13 cm kanonerna.
Salvor med 25-kilosgranater pumpas iväg var fjärde sekund.
Det förintar kulsprutevärnet.
Pointe du Hoc skyddas på två sidor av klippor.
Mot attacker bakifrån har tyskarna byggt en stark försvarslinje-
-med diken, minfält och kulsprutor.
När Lomells grupp rör sig mot det andra målet, kustvägen-
-möter de tufft motstånd.
Rangers attackerar ett nätverk av befästningar.
Tyskarna försöker att slå tillbaka.
Det är en blodig kamp på mycket nära håll.
De går runt hörn och genom dörrar-
- där de kan bli skjutna, nedstuckna eller sprängda av försvararna.
Sen tar sig Lomells grupp förbi övergivna bondgårdar.
De tyska motståndarna har en revolutionerande k-pist.
Det här är MP 40, den klassiska tyska k-pisten.
I alla krigsfilmer finns det här vapnet med.
MP 40 har en hopfällbar kolv.
Tryck på knappen. Den fälls in. Då har vapnet ett pistolgrepp.
Tryck på knappen. Då blir den ett riktigt gevär igen.
Det är en enkel mekanism.
Därför litade tyskarna på den. Den var ett fantastiskt vapen.
Om MP 40 har nån brist så är det magasinets längd och position.
När de låg på mage vilade magasinet mot marken.
Det gör geväret högt.
De tvingades exponera sig för att kunna skjuta effektivt.
Ett halvdussin av dem dök upp.
Vi drev ut dem och stred. De sprang därifrån som kaniner.
Efter att ha sårats på stranden-
- har Lomell lett sin pluton under en timme av närstrider.
Han hade 22 man, men har bara ett dussin kvar-
-när han når det andra målet.
Vår andra order var att blockera kustvägen.
Då ser han en sak.
Jack Kuhn och jag såg märken på den nedsänkta vägen.
Nåt tungt tycktes ha passerat.
Jack och jag följde vägen utan att veta vart.
Men den gick inåt land.
Vi kom till en fördjupning som var kamouflerad.
Ser man på! Vi kikade över häcken och där fanns kanonerna.
Det var ren tur. Alla var klara att användas.
1,5 km inåt land hade tyskarna ställt sitt 155 mm artilleri.
På grund av bombardemanget. De tänkte vänta ut det.
Lomell och Kuhn spanar efter fienden.
Hundra meter därifrån ser de hundra tyskar i hörnet på ett fält.
De anar inte att Rangers är där.
Det fanns ingen vid kanonerna. Vi såg oss omkring försiktigt.
Jag sa: "Täck mig, Jack. Jag tar mig dit och förstör dem."
Rangers hade ett särskilt vapen för just såna tillfällen.
Det här är en termitgranat. Den är inte explosiv.
Termit är en mix av järn(III)oxid och aluminiumpulver.
Aluminium vill oxidera och tar syret från järn(III)oxiden.
Aluminiumet brinner och det genererar mycket värme.
När sprinten dras bort på en termitgranat-
-förenas de två ämnena våldsamt.
Det blir en exotermisk reaktion.
Temperaturen blir över 2 500 grader.
Det räcker mer än väl för att smälta stål.
Vi har ett missfärgat område här. Det glöder av värmen.
Undertill. Man känner värmen.
Inuti finns det en pöl av smält stål. Den här kanonen är svårt skadad.
Termit gör den oanvändbar.
Jag placerade termitgranaterna i rotationsmekanismen.
Sakerna smälte snabbt.
Kanonerna vid Pointe du Hoc hotar inte längre D-dagen.
Rangers klarade sitt primära mål.
Lomell och Kuhn vet inte vad en annan Rangerspatrull gör.
De har hittat kanonammunitionen. De apterar laddningar och flyr.
Lomell och Kuhn är kvar där när ammunitionen exploderar.
Vi tog oss upp och sprang som rädda harar.
Meddelandet skickas till Rudder vid klipporna.
Kanonerna var förstörda och vägen hade spärrats av.
Rangers blev de första amerikaner som klarade D-dagens uppdrag.
USS Satterlee underrättas:
"Uppdraget avklarat. Vi behöver ammunition och förstärkning."
"Stora förluster."
Men det svåraste av allt väntar fortfarande.
2:a Rangers har tagit kanonerna och blockerat vägen.
Nu måste Rudder hålla Pointe du Hoc under motattacker-
-tills förstärkningen anländer.
En timme senare får Rudder det värsta tänkbara beskedet.
"Ingen förstärkning tillgänglig. Alla i Rangers har landstigit."
2:a Rangers attack blev 40 minuter försenad.
Förstärkningen deltar redan i huvudlandstigningen.
Stranden Omaha har blivit en blodig massaker.
När dagen är över har över 2 000 stupat.
Soldaterna är fastnaglade.
Rudders män får klara sig själva. Dessutom är gruppen delad.
De vet inte hur länge de måste hålla sin position.
2:a Rangers är tvungna att skapa det skydd de kan vid Pointe du Hoc.
De gräver ner sig och väntar.
Rangers var isolerade och måste använda ammunitionen sparsamt.
De var förberedda på det och hade övat med fiendens vapen.
Om de hittade ett använde de det.
Vi tänkte försvara oss och vänta på invasionsstyrkan från Omaha.
Vi trodde att det skulle ta några timmar.
Det tar mer än några timmar innan Omahas soldater kan avancera.
Rudders män måste klara sig med hjälp av mod-
- och vapen från första världskriget när de försvarar sig.
BAR, Browning automatic rifle, är USA: s lätta kulspruta. En best.
Den ska tvinga fienden att hålla huvudet nere.
20 patroner i varje magasin. Den är kraftfull.
Mekanismen är betryggande stadig.
Svagheten är att pipan lätt blev överhettad.
De fick inte skjuta för mycket.
Dessutom hakade magasinen ofta upp sig.
På slagfältet vill man slippa det.
Tyskarna tar sig förbi vägspärren och attackerar Rudder hela dagen.
Varje attack slås tillbaka med handeldvapen och granatkastare.
När det blir mörkt dubblar tyskarna sin satsning.
300 man anfaller Lomell, Kerchner och de 90 som försvarar klippan.
Det var den mest skrämmande stunden i hela mitt liv.
Det var en våldsam beskjutning.
Granater som briserade, lysraketer, skrikande män, visselpipor.
Hundratals tyskar verkade komma emot oss.
En tysk kulspruteskytt lyckas ta sig in mitt i försvarslinjen.
Han kan skjuta mot hela deras position.
Ett antal amerikaner dödas och drygt tjugo tas tillfånga.
Lomell och Kerchner överlever, men deras vägposition kollapsar.
De måste strida sig tillbaka till Rudders högkvarter.
Tyskarna är nära att återta Pointe du Hoc.
Det är Rudders sista fäste. De skapar en ny försvarslinje.
Det är ett klassiskt allroundförsvar.
Det är som en urtavla där varje siffra täcks av flera skyttar.
De har ont om ammunition och vapnen är få.
Under de första 24 timmarna blev det fem motattacker.
I gryningen den 7 juni återstår i Rudders högkvarter-
- endast 40 procent av den ursprungliga styrkan.
Bara 90 av de 225 klarar att stå upp och strida.
De överlevande bombarderas hela dagen och den följande natten.
Under den desperata kampen används den sista ammunitionen.
Soldater som inte klarar skyttedisciplin och lagarbete-
-blir tillfångatagna eller dödade.
Mod, seghet och oväntade grepp gör att man vinner slag.
Till slut, 48 timmar efter attackens inledning-
- når förstärkningen fram till Rangers.
Vi var så glada. De var de första från Omaha som vi såg.
Vi insåg att invasionen var här för att stanna.
Klockan 11.35 sänds ett meddelande till högkvarteret:
Pointe du Hoc har säkrats och slaget har vunnits.
Vi lämnade platsen tillsammans. Jag minns ljuden och lukterna.
Lukten av döden genomsyrar allt.
Den känns när granaterna briserar och kulorna viner.
Långt innan de döda kamraternas kroppar börjar brytas ner.
Den lukten glömmer man aldrig.
George Kerchner fick Distinguished service cross.
Kerchner blev kvar i armén och fick överstes grad.
Sergeant Len Lomell fick också en DSC.
Trots att han var sårad stred han i 2,5 dygn.
När kanonerna saknades ledde han sina män till mål två, vägspärren.
Han oskadliggjorde kanonerna trots den enorma risken.
Sambandsofficeren James Eikner räddade dem.
När radion inte fungerade använde han en lampa och morse.
Flottans beskjutning räddade deras position och uppdraget.
Rangers blev de första amerikaner som klarade D-dagens uppdrag.
Det är vi stolta över.
2:a Rangersbataljonen belönades med Presidential unit citation-
- för de enastående bedrifterna. 13 fick Distinguished service cross.
En var överstelöjtnant Rudder, som ledde dem från fronten.
Han vacklade aldrig trots oddsen och att han skadades två gånger.
Han lämnade armén som generalmajor och nationalhjälte.
Pointe du Hoc var avgörande.
Utan amerikanerna hade inget stoppat tyskarna-
- från att avancera med kulsprutor och artilleri.
Då hade Pointe du Hoc blivit den fara som amerikanerna fruktade.
De 225 mannarna i 2:a Rangers gick i spetsen under invasionen.
Det vände utvecklingen under världskriget.
Rangers visar vägen mot segern i andra världskriget.
Text: Imposter10