Kom og lytt, barn.
For dere kan ta lærdom av fortellingen min.
Lærdom som kan redde dere en dag.
Så kom nærmere og hør godt etter.
Det er fortellingen om det vakre barnet med rosa kyse.
At hun ble født, var en gave til foreldrene, i en tid med nød og sult.
Alle i byen var enige om at hun var så vakkert et barn.
Men så rammet sykdom henne.
Og det ble spådd at hennes første vinter ville bli hennes siste.
Faren hennes fant seg ikke uten videre i en slik beskjed.
Det gikk rykter om en trollkvinne
med makt til å helbrede enhver sykdom.
Alt som krevdes var
at faren var modig og stolte på mørket.
Det var han og det gjorde han.
Men da trollkvinnen fjernet sykdommen,
etterlot hun seg en gave i stedet for den.
Det viste seg at barnet var blitt synsk.
Alle trodde de ønsket hun skulle spå framtiden deres.
Men så ville ingen høre om det hun så.
For det er kun den bitre slutt som venter alle og enhver.
Og den sørget hun selv for.
For det viste seg snart...
...at hun også hadde andre krefter.
Det virket ikke som hun sparte noen.
Ikke engang sin egen far.
Han som hadde ofret så mye for henne.
Derfor ble det befalt
at barnet skulle leveres tilbake til det mørket som skapte henne.
Hun ble gjemt bort langt inne i skogen.
Helt alene, uten noen å leke med.
Men hun hadde sin egen måte
å få venner på.
Så, kjære barn: Vokt dere for gaver.
Vokt dere for de som tilbyr dem.
Og vokt dere for de som er altfor ivrige etter å motta dem.
Pussig hvordan eventyr så lett fester seg i minnet.
Jeg husker ikke hvor eller når
jeg først hørte fortellingen om det vakre barnet med rosa kyse.
Det føles som jeg alltid har kunnet den.
Jeg lurer på hvordan noen får eventyr fortalt om seg.
Ville jeg ønske det?
Du må gjøre deg så mye besvær.
Og så dukker det uansett opp en prins og vekker deg.
Men jeg ser ingen prinser her, bare lillebroren min.
Han er med meg overalt og jeg må dele alt med ham.
- Men han er i alle fall min. - Hvorfor har du på deg det der?
Jeg skal treffe John Stripp. Og kona hans, om han har noen.
- Mor tror han trenger husholderske. - Hvorfor har leppene dine rar farge?
Greit...
Ser jeg så mye som en kakebit, er du den første som får vite det.
Greit?
Leser du?
Nei, men jeg kan bake og vaske klær.
- Faren din var bonde, ikke sant? - Var, ja.
Han har gått til sin Skaper.
Mor er alene nå og gjør så godt hun kan.
Det er vel heller lite hun kan gjøre før den fæle pesten er over?
- Det sies det er en forbannelse. - Bare menneskelig udyktighet.
Som så mye annet.
Og hele systemet er urimelig.
Vi skylder en biskop avlingen vår, og får ikke dyrke til oss selv.
Vennligst begrens antallet ord som passerer leppene dine.
Ja, sir.
Gjør en gammel mann en tjeneste, er du snill.
Si "mylord" i stedet.
- Ja... mylord. - Flink pike.
Gjestene våre foretrekker det.
Jeg vil spørre deg om noe. Har du møydommen i behold?
- Hva behager? - Om det behager deg eller ei...
Jeg spør deg igjen:
Er du...
...urørt?
Hva om jeg hadde slått til ham.
Ville jeg følt stolthet eller ingenting?
Hadde du dødd av å smile til ham
og bare takket?
Han trengte ingen husholderske.
- Du kan ikke bli her, Grete. - Hvorfor ikke?
Her er ikke plass.
Stedet kryr av spøkelser.
Spøkelser som hungrer etter alt som nå er borte.
Din fars sitter der borte.
Og mitt kommer snart nok.
- Ikke si sånt. - Ta med broren din til klosteret.
Trygle nonnene om å ta seg av dere.
Hans slipper aldri inn i et kloster.
Jeg ber ikke om å bli sluppet inn.
Da kan dere to begynne å grave deres egne små graver.
Å, Grete...
Når du og broren din likevel tar fram spadene...
Grav et hull til mamma også.
Dra nå!
Ellers hugger jeg deg i småbiter.
Jeg trev broren min og vi flyktet fra eneste hjemmet vi hadde hatt.
Døra slo igjen bak oss og den store, stygge verden gapte mot oss...
Som en ekkel munn.
- Du burde blitt hos den mannen. - Du vet ingenting.
- Hvorfor gjør du alltid sånt? - Jeg gjør ikke noe.
Du lager bråk. Du hadde fått eget rom og du ville fått kakebiter der også.
Man får ingenting uten å miste noe.
Når drar vi tilbake til mor?
Husker du enka Hayes, som ga far egg før hun ble syk? Hun bor der borte.
Kanskje hun kan gi oss husrom.
Hvordan kan du se så langt?
Man må ikke se ting for å vite at de fins.
- Sikker på at det bor en kvinne her? - Sikker på at en kvinne bodde her.
- Her lukter ikke som et kvinnehjem. - Vær glad vi har tak over hodet.
Det er ingen jernjomfru, i alle fall. Kom.
Tror du at mor har det bra?
Hun har det bra så lenge vi har det bra.
Grete...
Kommer vi til å klare oss?
Om det er opp til meg, så.
Bror!
Grete! Hjelp! Få ham vekk!
Hei!
Det er ikke sant...
Dere ble sendt hjemmefra alene.
Bare i klærne dere går og står i. Det er ikke stort.
Jeg har øks.
Ja vel?
Da er den godt skjult, unge mann.
- Jeg har en øks hjemme, mener jeg. - Ti stille!
Jeg kan vise dere til tømmerhoggere. Bra folk med masse penger.
Mat, om dere fortjener det.
De gir deg en ny øks og lærer deg å bruke den.
Du, jente, får lære deg urter og dyrking.
Om ikke verdens menn bruker deg til noe mer åpenbart.
Hva kan vi by deg for maten? Du hadde spist den selv, ellers.
- Jeg liker ikke kanin. - Hva vil du oss, da?
Dere har ingenting jeg trenger eller ønsker. Vennlighet er nok.
Ondskap straffer seg selv. De onde lever av bedrageri.
Den som sår rettferdighet, høster godt av det.
De som gjør det rette, får et godt liv.
Den som søker ondskap, dør.
- Men alle dør. - Jo, men ikke ennå.
Spis dere mette og la meg tilby dere et bad.
Gutten kunne forveksles med kompost, var det ikke for de kloke øynene.
Kan man stole på de som dukker opp akkurat når man trenger dem?
Eller virker det som de har ligget på lur og ventet på sitt bytte?
Gå vestover to hele døgn til ende.
Følg veien jeg har tegnet, så finner dere det dere søker.
Viker dere fra veien, er der ulv. Ikke prøv å prate med dem.
De er vakre nok, men ikke til å snakke til.
Hvorfor kunne vi ikke bli hos jegeren?
Ville han ha barn, hadde han lagd sine egne.
- Lagd dem? Av hva da? - Må jeg forklare deg alt?
Mor lagde da ikke oss. Vi ble fløyet inn vinduet hennes av fugler.
Selvsagt, Hans. Så dum jeg har vært.
- Er du ferdig? - Ja, og jeg er fremdeles sulten.
Det kommer av at du spiser for mye.
Å...
Husker du far noe særlig?
Nei, ikke noe særlig.
Fortell eventyret om det vakre barnet med den rosa...
Ikke nå. Det er for skummelt, du begynner å se ting som ikke fins.
Og ting som fins...
Det er ikke skummelt for meg, og det hjelper meg å få sove.
Grete, jeg er redd.
Det er ingen og ingenting der.
Jeg fortalte mor at jeg kan se ting. Som om jeg drømte når jeg var våken.
Hun sa jeg skulle tie om det.
At små jenter aldri skal...
- Hva i helvete gjør du? - Øver, til vi treffer tømmerhoggerne.
Du bannet!
- Nei! - Øvingen din bråker fryktelig!
- Unnskyld, jeg er sulten. - Jeg er sultnere enn deg.
- Fordi du er en gris. - Du er en større gris.
Ja, det er jeg.
Når skal vi spise igjen?
Grete.
Grete, jeg er så sulten.
Ser ut som sopp.
De er like forskjellige som mennesker.
- Den kan være uvennlig. - Hvordan vet vi det?
Vi får spørre.
Vel, her er vi nå. Hyggelig å treffes.
Vi har ikke spist på veldig lenge. Skal jeg være helt ærlig...
Vi vurderte helt seriøst å ha oss et måltid...
Av dere. Si meg, merkelige småting...
Er dere snille eller ikke?
Hva sa den?
Merkelig nok, så sa hun: "Spis meg. "
Følg meg!
Kom og finn meg.
Følg meg, søster.
Grete... Fins den der?
Hvis ikke, så fins ikke vi heller.
Kjenner du lukten?
Grete, det lukter kake!
- Nei! - Slipp meg!
Det lukter kake. Jeg klarer ikke å stå imot.
Grete, jeg må ha mat.
- Ikke gå utenfor syne. - De har sklie!
Men jeg ser ingen barn.
Og så lukter den bacon også.
Se inn vinduet eller noe.
Nå, hva ser du?
Bare himmelriket.
Hva?!
Grete, kom og se!
Hans.
Bror!
Du må være søsteren jeg har hørt så mye om.
Forsiktig med det, kjære.
Du må ikke sette i gang noe du ikke kan stoppe.
- Vi skulle ikke stjele fra deg, frue. - Frue?
Tror du at jeg er gift? Ser du noen lenker?
Fortell hvordan dere havnet i skogen min.
Og så sjarmerende upåpasset.
- Mor har havnet i uføre. - Ofte det første en mor havner i.
- Søsteren min vil ikke i kloster. - Ti stille!
Kloster er neppe rette stedet for en jente
med ben i nesa.
Selv om hun knapt har kjøtt på bena.
- Venter du ikke gjester? - Gjester?
Jeg vil heller ha kakerlakker.
Jeg sjekker dere for lus, før dere legger hodene deres på mine puter.
Dere er rene nok.
Spis nå.
Og hvil. Det er redd opp til dere.
Takk.
Men vi kan bare bli en kort stund, så må vi videre.
Melk. Bra for benbygningen.
Ett hår her, ett hår der...
Øynene mine er sultnere enn magen, virker det som.
Og munnen din gaper selvsagt over for mye.
Moren min drepte meg.
Moren min spiste meg.
For en vakker fugl jeg er.
Frokost!
- Ikke noe kjøtt til frokost? - Nei takk, frue.
Hun vil bare ha grønnsaker.
Jeg spiser kjøtt og blir sterk som en okse.
Hun blir sterk nok.
Akkurat som oksen, med ben lagd av grønnsaker.
De drar vogna og en tykk mann som sitter på den.
- Uff da, der gikk det med ett til. - Skal jeg hjelpe deg med det?
- Hva sa du, kjære? - Som takk for gavmildheten
burde heller jeg plukke det opp.
- Det var en ny tanke. - Jeg kan bake, vaske klær.
Og re senger.
Eller stelle de dyrene som trenger stell.
- Og jeg kan hogge ved. - Han kan lære.
Jeg pleier ikke å ansette barn.
Men her blir det visst til gjensidig nytte.
Bare til vi drar videre for å finne noe mer varig.
Vi skal snart jobbe hos tømmerhoggerne.
Tømmerhoggerne får vente en stund.
Finneren er vinneren!
Skyvedørene til høyre.
Lut og eddik på den hylla, såpe av dyrefett der.
Hold øksebladet høyt, sånn. Så senker du det forsiktig.
Veldig bra!
Når du får teken på det, kan du fortsette med de andre i skjulet.
Bevares, for en fin gutt du er.
Kom igjen.
Ikke noe å nyse av.
Enda kinnene er røde som ild, så fryser du visst.
Kom, jeg skal vise deg noe.
Lakrisrot, hvitløk, ringblomst, skjegglav, strylav.
Ryllik, lakrismjelt og til slutt katteklo.
Her.
Hva?
- Drikk det. - Nei, jeg...
I morgen er du som en ny jente. Om ikke i morgen, så snart nok.
Uansett, så tar du første skritt.
Den vonde lukten er bare vakten ved porten til undernes palass.
Stopp hos ham ved porten, eller finn ut hva som skjer innenfor.
Kom her, da!
Dumme trær!
Du lærer det.
Husk at kongen er redd, og det bør han være.
For dronningen kan gjøre som hun vil.
Grete, den er naken.
Din tur.
- Det brygger opp til storm. - Nei. Jeg var ute hele dagen.
Jeg vet hvordan regnskyer ser ut, og der var ingen.
Jeg tok nå inn øksen din, for sikkerhets skyld.
- Hvordan kan du vite det? - Kvinner vet ofte ting de ikke skal.
- Ikke sant, Grete? - Grete er ingen kvinne.
Ikke det? Hva er hun da?
Er hun en slange? En frosk?
En gris?
Ikke se på oss.
Ikke se på oss her.
Nede i hullet vårt i jorden.
Vi er blitt gamle her nede.
Ikke se på oss.
Grete.
Skyldtes drømmene mine bare for mye fet mat før jeg la meg?
Eller var de et budskap, en advarsel?
Gikk jeg glipp av en sjanse til å lytte til meg selv?
Du...
- Nå har vi vært her lenge nok. - Hva?
- Skal vi dra videre? - Ja, til tømmerhoggerne, som vi sa.
Vi har funnet arbeid her, og maten har du selv sett.
- Noe er galt her. - Men det er jo så behagelig.
Men hva skjuler seg bak behaget? Det fins ting her, onde ting.
- Hvilke onde ting? - Overfloden, for eksempel.
Her er for mye, og det er ikke riktig.
Hvor er dyrene?
Hvor får hun melk fra? Hvor tryller hun fram alle kakene sine fra?
- Det er sjeler fanget under huset. - Men hva er problemet?
Noe bak, under eller skjult.
Den store, stygge verden er som den er.
Vi er trygge for verden her, slik du ønsket.
I morgen kan du sende meg for å handle. Jeg har øye for matvarer.
Det trengs ikke.
Plommer holder seg bare i tre dager.
Skinken er usaltet, den må være dårlig.
Men det er den ikke.
Ja!
Du traff visst på en gammel som har fått for mye å drikke.
Det er en til i skapet i gangen.
Innerst.
Når du finner den, skal jeg vise deg noe.
En tanke i hodet ditt: Du skulle i skuret sett.
Sagene der må slipes, sage dødes ben så lett.
En tanke i hodet ditt: Du skulle i skuret sett.
Sagene der må slipes, sage dødes ben så lett.
Hva eter med tenner, men blir aldri mett?
Har du drømmer?
Noen netter.
Noen netter får jeg ikke sove.
Våken, lytter til skogen?
Bra.
Luften flommer over av muligheter.
Man trenger bare strekke ut hånden og ta for seg.
Du har makten til å se det skjulte og ta det.
De uvitende tror bare det de ser.
De tegner seg inn i en firkant og venter på å bli tatt.
De lurer aldri på hva som styrer deres skjebne.
Men vi vet at vi styrer vår egen skjebne, ikke sant?
Sånne som jeg og du...
For vi er nære fortrolige med hun som er kilden til alt.
Hun gir oss en overflod av frø som vi dyrker fram i vår hage.
Så høster vi, og med avlingen bringer vi rettferdighet.
- Du sier "vi". Jeg sa meg ikke enig. - Du trenger ikke si deg enig.
Du har det allerede inni deg.
Du kan enten la det hvile...
Eller la det våkne.
Og nå...
Salven.
Jeg ser at den liker deg.
Si til den hva den skal gjøre. Jeg vet du har snakket til ting før.
- Hva kan den gjøre? - Mer enn å ligge der som spilt melk.
Så du valgte å vekke den.
- Men hvordan kunne den... - Tenk mindre, min fagre, og vit mer.
Fortsett. Den venter på sin mester.
De dødes ben.
- Ta en bit til. - Jeg vil ikke ha.
- Ville ikke bite den om den bet meg. - Det er livretten din, lille mester.
- Det er til og med fyll i den. - Og den er tilbake i morgen.
Så sikkert som soloppgang, og enda mindre forklart.
Nå er du uhøflig. Ti stille og spis nå.
Hva gjør du sammen med henne hele dagene?
Hun lærer meg ting som kan redde livet mitt eller forbedre det.
Hun er ikke moren vår, altså!
Nei, det er sant.
Hun har mye å gi. Du forstår ikke, det fins mange gaver her.
Du sier det ikke fins gaver.
At ikke noe gis uten at noe annet tas.
Så hva er det hun tar?
Jeg er redd nå. Jeg vil hjem.
- Hjem til mor. - Vi vet at det ikke er noe der.
Men gaver... Husker du ikke? Glemmer du å være redd for gaver?
Nei.
Men fortellingen om jenta som ble født, da?
- Det er ikke sånn. - Alle i byen sa hun var så vakker.
- Nå holder du kjeft! - For hun fikk jo en nådegave...
Ti stille, gutt! Jeg skriver min egen fortelling.
- Grete... - Vil du vekk? Jeg viser deg veien.
Grete! Ikke gå fra meg!
Grete!
Følg meg.
Det var vel bare et mareritt? Ønsket om å bli kvitt ham var ekte.
Men å sende ham ut alene om natta? Det kan ikke være sant.
Hans?
Han er ute og furter.
Han klandrer trærnes styrke for sin egen svakhet.
Han er bare en guttunge.
Selv den minste stein gjør veien vanskelig å gå
når du får den i støvelen din.
Du har latt ham bli en byrde for deg. I natt ristet du den av deg.
- Gjorde jeg? - Gjorde du ikke?
Du er ikke moren hans.
Likevel husker du ikke sist du ikke visste hvor den lille gutten din var.
- Han burde ikke være ute alene. - Kanskje ikke.
Men det burde absolutt du.
Jeg legger meg, så jeg kan stå opp ved daggry og lete etter broren min.
En utmerket plan.
Men jeg er redd for at jeg skal få en urolig natt.
- Har du noe som får meg til å sove? - Jeg ordner en sovedrikk.
Det hjelper alltid, du sover som et barn.
Et barn som nettopp har stjålet sin mors sovedrikk.
Ja. Takk.
Vær forsiktig med sovedrikker. Den minste feilblanding,
så blir de noe helt annet.
Og gir deg mareritt.
Vel, god natt, da.
Hei der!
Kom nå. Her kan du ikke være.
Kom igjen, se på meg!
Nå spilte det ingen rolle om jeg drømte det eller opplevde det.
Det fæle jeg så under huset beviste det jeg alt visste.
Nå måtte jeg bevare roen, spille dum til jeg kunne overliste henne.
En urolig natt, ikke sant?
Kjente du da vinden fra fjellene
- fikk alle vinduer i øst til å riste? - Jeg gjorde nok ikke det.
Da virket sovedrikken min som den skulle.
Du så den ferske melken?
Ja, jeg så den. Nam!
Noen spor etter vår lille rømling?
Nei, ingen.
- Jeg holder nese og ører åpne. - Skal du noen steder?
Det er uvanlig at naturen kaller meg. Gjør hun det, prøver jeg å svare.
Se til tekanna, er du snill.
Lag en kopp te til jeg er tilbake, er du snill. Og la maten stå framme.
Jeg vil kanskje ha en matbit senere.
Jeg har tenkt. Det er kanskje best at Hans ikke er her hos oss lenger.
Ja vel?
Han ville blitt redd deg. Slik enhver mann gjør klokt i.
Og frykt blir så lett til hat.
Best han husker deg som du var.
Ikke slik du er ment å være.
Vil alt som du viser meg gjøre meg veldig mektig en dag?
Det blir du.
- Kommer jeg til å mestre alt? - Nesten alt.
Vi må godta våre svakheter.
- Har du noen... sårbarheter? - Bare det som har tatt en del av meg.
Bare det som har tatt en del av deg.
Det kommer til å forgifte deg.
Så du må fortære det.
Før det fortærer deg.
Fortære gift?
Hvordan skal man ellers bli immun?
Det har seg sånn med gift:
Av alt i den store, stygge verden smaker ingenting søtere.
- Hva har du gjort med broren min? - Flyttet ham. Han sto i veien.
Han er det eneste jeg har.
Gjenta det, og tunga di blir en blomst!
For å vise hvor pen, dum
og forgjengelig du har valgt å være.
Eller så kan du følge den veien jeg har staket ut til deg.
Gjør hva du vil med meg, men bare om du setter ham fri.
- Det kan jeg aldri gjøre. - Hvorfor ikke?
Fordi den guttungen er giften din.
Det eneste som gjenstår, er å gjøre ham velsmakende.
- Du får ikke. - Kjære deg.
Jeg kan ikke huske...
...at jeg noen gang har villet gjøre noe annet.
Jeg misunner deg.
Du står foran din store opplevelse, der alt ligger for dine føtter.
Å få være ung igjen...
Velbalansert. Jeg beundrer anvendelsen.
Men jeg blir mest nysgjerrig på hvorfor.
Hvorfor gi meg sovedrikk når så mye skal gjøres?
Jeg nekter å gjøre som du vil. Jeg er slett ikke som deg.
Vi er lagd av samme materie.
Samme jord.
Ville du ellers kunnet min fortelling uten at jeg fortalte deg den?
- Din fortelling? - Vi har fått samme gave.
Samme trolldom.
Akkurat som hun fikk den.
Med sin rosa kyse.
Hvordan kan du min...
Det er yndlingsfortellingen din, men du har fortalt den feil.
Det stemmer at hun var et meget vakkert barn. Det så alle.
Men innvendig
var hun råtten tvers igjennom.
Hun var søt som eddik.
Til og med jeg hatet henne, og jeg var moren hennes.
For hun tok fra meg alt.
Hun hadde utslettet meg også
om jeg ikke hadde kvittet meg med henne.
Jeg ga henne tilbake til mørket som skapte henne.
Da trodde jeg det var over. Men jeg tok feil.
Hun ble værende hos meg.
I mine tanker og mine drømmer. Fulgte meg som min egen skygge.
Hun lovet meg å få prøve de krefter hun hadde.
Alt som krevdes var at jeg var modig
og stolte på mørket.
Det var jeg og det gjorde jeg.
Akkurat som hun hadde gjort, kvittet jeg meg med alle bånd.
Jeg kvittet meg med alt og spiste mine barn.
Jeg hungret sånn
etter å få disse kreftene at jeg knapt nok tygde.
Jeg iførte meg alderdommens slør
for å virke vennlig og svak.
Jeg bygde et hus til oss.
Med ordentlig kjøkken og spisestue.
Jeg kan navnene på dem alle, om noen skulle spørre.
Det var en Thomas og en Isabella, en elskelig William.
En kostelig Elizabeth, en Harry og en Sarah.
En Paul, en Kate.
Og nå, bare for din skyld, en Hans.
Bare kvitt deg med ham og omfavn dine krefter.
Sånn en søt gutt.
Søt og rund. Og fager.
Hvor er han? Hvor er broren min?
Vil du ikke bli her en stund? Kanskje du til og med liker det.
Jeg håper bare at du er sulten.
Din tid er kommet, lille venn.
Kyss søsteren din god natt.
Bror, hør på meg.
Jeg vet du er inni der. Jeg skal få deg ut.
Om du er blindet, skal du se ansiktet mitt igjen.
Det er mitt evige løfte.
Det holder. I seng med deg.
Flink gutt.
For en verden.
Stans, Hans!
Hans!
- Grete? - Sånn, ja. Du er trygg.
Det vil du være så lenge det er opp til meg.
- Men hun, da? - Hun bor ikke her lenger.
Grete, du er redd.
For hva?
For verden?
Nei.
Bare for meg selv.
Du kommer alltid til å ha en del av meg, bror.
En del av meg som du ikke har tatt, men som jeg gladelig har gitt deg.
Den blir med deg når du drar.
Når jeg drar?
- Uten deg? - Ja.
Fortellingen vi har delt, blir nå delt i to og vi går hver vår vei.
Din leder deg til det du trenger å finne.
Min fører meg oppover.
Jeg ba ham ta seg av deg, se til at du kommer trygt fram.
Grete, vi kommer til å ses igjen.
Men hvor fører han meg hen?
Det var ikke vanskelig å la ham dra.
Skal han finne sitt eget liv, kan ikke jeg stå i veien.
Akkurat som han ikke bør stå i veien for meg.
Det hadde hun i det minste rett i.
La ham finne sin egen fortelling.
Og sitt eget mot til å leve i den.
Akkurat som jeg skal leve i min. Jeg har min egen kraft å dyrke fram.
Jeg hjelper den å vokse og stoler på at jeg kan håndtere den.
Jeg vet at valget er mitt. Jeg kan nære den med mørke eller masse lys.
Jeg lette, så og forsto.
Den som tok dem til fange er borte nå, og ilden er slukket.
Så de er fri og kan dra.
De har fått sjelefred.
Og jeg var også fri.
Til å gå videre uten å se meg tilbake.
Eller til å bygge nytt på det som ble ødelagt.
Min vei ville vise seg.
Alt som krevdes var at jeg var modig og stolte på meg selv.
Jeg er modig og jeg skal stole på meg selv.