Це твій дім.
І
отут
буде твоя кімната.
А цей поважний пан — твій тато,
голова кафедри літератури.
Поглянь.
Оця зморшка…
-Ні! Чекай! -З'являється, коли він перевіряє екзамени.
А ця балакуча жінка — твоя мама.
Вона постійно заважає!
Покажу її тобі. Ходи сюди. Так!
-Дай мені. -Ні!
Дивися, це твоя мама.
Її звати Аґустіна,
і вона прекрасна.
Мій живіт направлений угору чи вниз?
Гадаю, угору.
-Тоді це буде хлопчик. -Знову?
Якщо це хлопчик, уже я назву його. Ти називав.
І як його зватимуть?
Бічі.
Бічі?
Бічі? Ні! Не «Бічі».
Як меншого брата.
Ні, твого брата звати на честь його батька.
-Не Бічі. Ні. -Бічі.
-Тільки не Бічі. -Так.
-Ні, з нього сміятимуться в школі. -Бічі.
Усе гаразд, я не дозволю їй тебе так назвати.
ДЕЛІРІЙ
Аґус?
Аґустіно!
Ти коли пішла?
Мені потрібна допомога.
Я тут.
Двері.
Не знаю. Ти мене не слухаєш.
Двері.
Лікарю, я прийшов покласти свою дружину в лікарню, як ми й домовлялися.
Два тижні тому я знайшов її в готелі
й не знаю, що сталося.
Я маю поставити кілька питань,
аби вирішити, яке лікування призначити.
Гаразд.
У пацієнтки траплялися такі випадки?
Не такі виражені.
Їй це піде на користь. Є ідеї, що могло спричинити таке?
Я намагаюся зрозуміти.
Ви помітили щось незвичайне перед зривом?
-Мами й тата! Руки в гору! -Усе. Тому й закохався.
Вам важко встановити соціоемоційні стосунки?
Не знаю, що сказати.
У неї є я.
Річ у тім, що я не знаю її минулого.
-Вони їй тут не знадобляться. -Будь ласка.
Ні!
У пацієнтки ознаки психозу середнього рівня.
Скільки її лікуватимуть?
Ми даватимемо їй барбітурати, аби вона відпочила кілька тижнів.
А потім? Який план?
Не знаю. Побачимо, який буде прогрес.
Кохана, це лише на кілька днів.
Усе буде добре.
Не бійся.
Гаразд, витягніть руку.
Готово.
Тепер пристав до стіни, щоби було під сонцем.
Гаразд.
Узголів'ям на південь.
Так дитина краще спатиме.
Хто сказав?
Ні.
Тільки не фен-шуй. Ні!
Тільки фен-шуй.
Гаразд, не хотілося б
розсердити пана Фен-шуя,
тому поверну на південь.
-Готово. -Готово?
-Ідеально. -Ідеально.
-Тепер винесемо стіл. -Чому?
Бо це кімната дитини.
Ні, я розумію,
але цей стіл — єдине місце в усьому будинку,
де я можу спокійно попрацювати, пописати, почитати…
Побути розумним.
Попрацювати. Перепрошую, пані.
Але…
Нічого. Винесу завтра.
Зараз я представлю тобі Офідіо.
Це був найкращий друг Антоніо до чотирьох років,
який подарував його тобі.
Він милий, але в ліжко не поставлю.
Чому?
Бо він може задушити дитину. Ліжко має бути пустим.
Сонце, обіцяю, що він не задушить дитину.
Ні, йому краще бути отут. Подалі.
Віддамо, як подорослішає.
Тоді ходімо спати, бо мені завтра на роботу. Ідеш?
-Ще купа роботи. -Ні, не купа.
-Ще стільки роботи, Аґіларе. -Ні, я втомився. Досить.
Спати.
-Гаразд, але спершу прибери оце. -Чому?
-Ні. Чому? -Це останнє.
Ні. Я не поведуся.
Тобі вірити не можна. Ні.
Благаю.
Будь ласка, навіщо виносити ліжко?
Я більше не турбуватиму. Обіцяю.
Я боюся висоти.
Не хвилюйся. Усе аби гарно поспати.
Гаразд. Ну ж бо. Пора.
Не хочу дарма дарувати надію,
бо ти знаєш, як буває.
Моя черга. Ви ходили до Розіти.
Привіт.
Я люблю тебе.
Гаразд. Покажи ноги. Це…
Сестро, допоможіть! Підійдіть!
Погляньмо. Тут повідомлення.
Скажу хоч нанести крем.
Йой!
Цілую.
-Перепрошую. Лікар Альхуре тут? -Так.
Він приймає родичів до 16:00.
Приходьте завтра раніше, якщо хочете поговорити.
Гаразд.
Витягніть пальці.
Краще?
Не хвилюйтеся.
Аґустіну вже оглянули. Вона в нормі.
Я все чув.
Вітаю.
Еварісто.
Фернандо Аґілар.
Це моя дружина, Тереза.
Не хвилюйтеся. Не мучтеся.
Тут є свій розклад.
З нею все буде добре.
Кажу з досвіду.
Я в цій палаті ветеран.
Ветеран?
Перепрошую за запитання, але скільки Тереза вже тут?
Ні…
Я перестав рахувати дні
задля власного блага.
Доброго ранку!
Як спалося?
Самотньо, але добре.
Тут усе так гарно.
Але краще не перенапружуйся так.
Це погано для дитини.
Я все думала про ліжко. Забагато світла падало б.
Тому я пересунула його й розставила все.
І знову не поспала.
Піду зараз посплю.
Не хвилюйся.
Я тут думав…
думав…
Може, попросимо допомоги?
Для нас обох.
Я спокійно ходитиму на роботу, а ти матимеш компанію.
І як щось знадобиться, наприклад, пересунути меблі,
тобі допоможуть.
Що, як
ти подзвониш мамі?
Буде гарний шанс розповісти.
Може, ви поладнаєте і…
Вона не хоче тебе бачити й проти цих стосунків.
-Можеш, не знаю… -Закрили тему.
«Казали, що мала бути плодюча земля…
поза межами володінь батьків, благодійників і тиранів.
Але він хотів утекти в пошуках свободи.
Дитячі рани зростали з ним,
наче названі брати й сестри,
і перетворили його пошуки любові на постійний процес зцілення.
Кожен його бентежний крок відтепер прирівнювався
до авантюри переконати себе в тому, що він зможе знайти новий дім.
Казали…»
Чому зупинилися? Було так гарно.
Я почуваюся дурнем, що читає людині, яка мене не чує.
Сумніваюся, що вона не чує.
Я завалила іспити.
Аґіларе…
Вони чують.
Чи принаймні знають, що ми тут.
Вам треба подихати свіжим повітрям.
Ходімо вип'ємо кави. Я пригощу.
Не хвилюйтеся. Їм ніщо не загрожує.
Вони нікуди не дінуться. Ходімо.
Ходімо.
Ну ж бо, поїжте. Ви завжди це любили.
-Гарна кава. -Правда?
Тут не так і погано.
Ліки працюють.
Шістнадцять, 17, 18, 15, 18.
-Хочете прогулятися? -Хто це?
Лікар дозволив.
Проблема в часі.
Я не знаю,
скільки це триватиме.
Як ви справляєтеся з Терезою?
Аделіто!
-Що? Чого вам? -Інша.
Ні, інша.
У них невеличкий бюджет,
тому здоровіші пацієнти мають допомагати.
Як от Аделіта.
Вона допомагає іншим купатися.
Мене рятує моя нічна робота. Інакше…
Дивіться.
Я тут співаю.
Приходьте, коли буде самотньо. Запрошую.
Дякую.
Зараз вам потрібно подумати,
як пережити ніч.
Вам важко, так?
Що сталося?
Бічі не рухається.
Сонце, це нормально. Інколи вони менш активні.
Їдемо до лікаря.
Негайно госпіталізуємо.
Не покидай мене. Будь ласка!
Пане, вам далі не можна.
Усе гаразд, сонце. Усе гаразд.
Усе добре. Я поруч.
Тужся.
Ну ж бо.
Дихай і тужся.
Сильніше.
Я їй не потрібен. Вона не хоче мого народження.
Кімната готова.
Ходімо відпочивати.
Ну ж бо.
Раніше такого не було.
Не кажи так.
Аґуардьєнте.
Гаразд.
Ну ж бо, сонце!
Будьмо.
Яка гарна пісня! Колись мама співала таку.
Мені теж подобається.
Словами не передати, який я радий вас бачити.
-Аґуардьєнте? -Звісно.
Познайомиш мене зі своїм другом?
Фернандо Аґілар.
Рада знайомству.
Його дружина лежить разом із Терезою.
Вам тут завжди раді.
Хочеш поїсти?
Так, я зголоднів.
Паола доглядає за мною вночі,
аби я міг доглядати за Терезою вдень.
Якби не ця жінка,
мене б тут уже не було.
Хто я, аби судити, Еварісто.
Ми всі стараємося, як можемо.
Фернандо, сідайте в таксі. Безпечно доїдете.
Я краще прогуляюся.
-Упевнені? -Так, точно.
-Гаразд. Перепрошую. -Що ж!
І якщо ви не приїдете до того, як піде лікар,
я за всім нагляну. Усе розпитаю і скажу вам.
-Дякую. -Без проблем.
Але знаєте що?
Я більше не запізнюватимуся.
Так! Добре!
Привіт!
Що ти робиш?
Хотіла попрацювати.
Ти тепер тесля?
Ні. Хочу відкрити галерею мистецтв.
Це могла бути перша виставка.
Я могла б розставити повсякденні речі, які б зобразили буденність.
Так. Буденність.
Ти розставила все знову.
Дивися.
Це ескізи.
-Подобаються? -Зараз гляну.
Кола будуть отут?
-Цікаво. -Вибач за безлад.
Щойно я матиму студію, я перенесу все туди,
але зараз маю десь працювати.
Яку студію?
Для галереї.
Примітила одне місце.
Тому дала завдаток, аби не втратити її.
Який завдаток?
-Аґус, який завдаток? -Так.
З яких грошей?
Студія маленька. Знесемо стіну.
Треба зробити її просторішою,
але там є велике вікно, тому освітлення гарне.
-Аґус… -Але попрацювати доведеться.
Аґус, припини?
Зупинися на секунду.
Гаразд?
Може,
поговоримо про все?
Мені теж боляче, розумієш?
Я дуже хотів завести дитину.
Студія біля університету.
Можеш заходити.
Мені чхати на студію. Чхати.
-Доведеться взяти позику. -Мені начхати на студію!
-Поговоримо про дитину. -Яку?
Як це яку?
Нашу.
Бічі.
Аґус! Поговоримо про дитину, яку ми втратили?
Ти днями не спала.
Як буде студія, відпочинеш від мене.
Я не хочу відпочивати від тебе.
Я хочу зрозуміти.
-Що ти хочеш зрозуміти? -Хоч щось! Поговорити!
Хочу поговорити про щось відмінне від столів і студій,
художніх галерей, розписних тканин, кольорових свічок,
карт таро й усіх цих дитячих забаганок.
Бо знаєш що? Твій тато більше не може підтримувати тебе.
Є лише я, а я більше так не можу.
Я більше не можу. Я втомився.
Годі. Я більше не можу.
Бо в мене є дві дитини і робота в державному університеті.
Тобі лишається мало, знаю!
І я більше не можу!
Я виснажений.
Я втомився, бо ти нічого не доводиш до кінця.
Як із дитиною?
-Я цього не казав. -Скажи.
-Ні.
-Ти подумав. Скажи. -Ні!
Нумо говорити про дитину! Чого ти хочеш?
-Що? -Спробуємо ще раз?
-Ні. -Чому?
Ні. Я не хочу марно сподіватися.
-Ні, не кажи так. -Бо ти теж винен!
Ти сказав розповісти мамі, і вона вбила його!
Треба було відмовити, але знаєш, чому не відмовила?
Я хотіла, аби мама полюбила мене!
Аби хоч раз у житті мене обійняла!
Ось чому!
Тому я пішла туди й не сказала тобі.
-Ну ж бо… -Пусти!
«Вогні міста сяяли з інтенсивністю,
що контрастувала з темрявою, яку він відчував усередині.
Кожен крок не лише фізично, але й емоційно відштовхував його
від спогадів й історій, які пов'язували його з тим місцем.
Прохолодне нічне повітря дарувало почуття свободи,
але й невизначеності майбутнього».
Гадаю, Терезі подобаються ваші історії більше, ніж моя музика.
Я піду в туалет.
Не йдіть поки я не повернуся.
Нагляньте за нею.
Ідіть, не турбуйтеся.
Уже обід.
Зачекайте. Я скоро буду.
Розбудити її?
Аґустіно.
Кохана.
Принесли поїсти.
Аґустіно.
Аґус.
Кохана.
Усе гаразд.
Тобі треба прокинутися.
Аґус?
Агусе, прокинься.
Аґустіно.
Ти мусиш поїсти.
Щоби ми могли вибратися. Будь ласка.
Аґустіно, я хочу піти.
Я хочу забратися звідси!
Аґустіно!
Чорт!
У тебе кров?
Так.
Кров ітиме раз на місяць.
Я теж чую голоси.
Час лікує все, кохана.
Ти заслуговуєш на кращого.
Ти знаєш?
Дещо так. Це було на краще, сонце.
Послухай! Тобі не можна було мати дитину від Мідаса! Аґустіно!
Тато хворіє.
Як він помер?
Він їхав на ферму п'яний як чіп, розбився і помер.
-Аґустіно! Заспокойся! Досить. -Ні!
-Шкода, що я не пішла з Бічі.
То забирайся. Якщо так хочеш.
Якщо не перестанеш дуріти, ми відправимо тебе в психлікарню.
Забери мене!
Ти знаєш, де мене знайти.
Заживай, вавко, заживай.
Як сьогодні не стане краще,
то завтра точно стане.
Покидьок!
Виродок з пекла!
Ти гнитимеш у своїй блювоті!
Виродок!
-Що відбувається? -Помри, паскудо!
У неї зрив. Вона розмазала своє лайно по всьому тілу.
До біса! Диявол прийшов до мене!
Сьогодні була черга Аделіни митися.
Він прийшов до мене!
Я Діва Марія!
Виродок! Я Діва Марія!
Убий мене!
Лікарю, я заберу Аґустіну звідси.
Але її лікування ще не завершене.
Ви робите поспішне рішення.
Слухайте.
Аби щось завершилося, воно повинне мати початок і кінець.
-Так. -Чудово.
Отже, коли воно закінчиться?
Ні, я не можу сказати точну дату. Тут математично не порахуєш.
Чудово. Тоді я заберу її зараз.
Це заради вас чи неї?
Якщо припините лікування, їй стане гірше.
Аґустіно.
Аґус.
Прокинься.
Аґустіно.
Прогуляємося?
Треба побачити, як усе піде, а тоді приймати рішення.
Вітаю. Ви Аґілар?
А ви…
Я Софія, тітка Аґустіни.
Вона ніколи не казала про тітку.
Так, я не здивована.
Можна зайти?
Звідки ви дізналися, де я живу?
Аґустіна подзвонила.
Сказала, що ви закрили її в будинку, бо вона грішниця.
Не через це.
Можете не пояснювати.
Вона сказала, що їй погано.
Я хочу для неї лише кращого.
Я теж.
Знаєте, чого б я хотів?
Зрозуміти, що сталося.
Зрозуміти.
Аби допомогти їй.
Я знаю, але…
Знаєте, чого я навчилася?
Що зазвичай краще не знати правди.
Алло.
Пане Аґіларе, це Аніта.
Аніто?
Вітаю!
Можете прийти в готель? Я дещо маю для вас.
Переклад субтитрів: Павло Дум'як