ПЛАНИНАТА ПОМЕЖДУ НИ
Трябва да имат повече персонал. Ще си изпусна полета.
Стоя тук повече от час.
Извинете.
Извинете. Не съм в първа класа. - Добре.
За полета за Денвър след 40 минути съм.
Може ли да ме чекирате тук? Имам само ръчен багаж.
Няма да го изпуснете. Полета беше отменен.
Ако отидете до Обслужване на клиенти, могат да ви помогнат. Съжалявам.
Вече ви казах. Най-ранният полет е утре сутрин.
Това не ме устройва. Хирург съм. Утре имам спешна операция в Балтимор.
Вижте, на 10 години е. 10-годишно момче.
Марк, мога да дойда директно от летището, ако трябва.
Ема може да ме посрещне с роклята и мога да се преоблека в таксито.
Майка ми там ли е? О, Господи.
Ще бъда там.
Скъпи. Ще бъда там, ясно?
Виж, ще отида да измисля нещо. Чао.
Ще летя, докъдето трябва тази вечер, за да стигна там утре сутрин.
Можете ли да ми помогнете? - Заради бурята полетите са отменени.
Вече го казахте.
Предлагам ви си вземете ваучер преди хотелите да се напълнят.
Добре. - Да, почакай.
Да. Не, само аз съм.
Може ли един химикал?
Да.
Господине? Съжалявам, господине.
Съжалявам, нямаше как да не чуя. Мисля, че имаме еднакъв проблем.
Опитвам да стигна до Денвър, за нощния полет до Ню Йорк.
Няма коли под наем. Вече проверих. Казаха ми, че полетите са отменени...
Знам. Имам идея.
Как се казвате?
Алекс Мартин.
Вие? - Бен.
Ехо?
Ехо? Уолтър. - Аз съм.
Алекс. Говорихме. - Да. Здравей.
За какво е това бързане?
Всъщност, утре се омъжвам, затова...
Не може да го пропуснете, нали?
Поздравления.
О, не. Не сме двойка. - Не се женим ние.
Току-що се запознахме. - Не.
Имам двумоторен на пистата. Може да превози двама. 800 долара.
Готово.
Не се тревожете. Обича хора. - Така ли?
Няма да се бавя. Стойте с кучето.
Ще ви уведоми, когато съм готов.
Трябва да проверим кога е нощния полет в Денвър.
В полунощ. Каца на Джей Еф Кей в 5:45 часа.
Резервирах ни два билета. Нямаше много останали.
Така ли? - Да.
Благодаря. - Попълнихте ли летателния план?
Няма нужда. Още е светло. Мога да летя по ПВП.
Ами бурята?
Ще я изпреварим. - Сигурен ли сте?
Пилотирах F-5 във Виетнам.
Стига никой да не стреля по мен, ще ви закарам.
Какво ви води в Айдахо?
Медицинска конференция.
В Ню Йорк ли живеете?
Балтимор.
Но сте от Англия, нали?
Лондон.
Ожених се за американка.
Това там е Пустошта Висока Уинта.
Годишно валят 18 метра сняг.
Хиляди квадратни километри девствена природа.
Леко, момче. Между другото, бях разположен близо до Лондон.
48-мо въздушно крило в Милдънхол.
Така ли? - Да.
Там срещнах любовта на живота си. - Така ли? Толкова е романтично.
Къде е тя сега?
Кой знае? Това беше...
преди 50 години. - Какво, не се ли оженихте за нея?
Не, вече беше омъжена за друг.
Както и да е, не съм по сватбите. Не исках да изпусна нищо.
Може да искате да затегнете колана.
Какво е това?
"Кенди Краш".
Трябва да държа амигдалата си заета с нещо.
Това е част от мозъка, която отговаря за...
Знам какво е амигдалата.
Какво ви води в Айдахо?
Снимам скинари.
Неонацисти за "Гардиън".
Журналист?
Това обяснява въпросите.
Приятел. - Стой далеч от храната, момче.
Уолтър, виждаш ли това?
Бурята трябва да се е преместила.
Център Солт Лейк.
Център Солт Лейк, тук 0-0-9.
Уиски-9.
Потвърдете.
Транспондер нула, едно.
Едно. - Уолтър?
По дяволите. - Уолтър.
Транспондер нула. Нула-две-нула.
Уолтър. - Какво става?
Мисля, че получава удар. - О, Боже. Добре ли е?
Погледни ме, Уолтър.
По дяволите! О, Боже!
По дяволите!
Исусе. Какво ще правим? - Уолтър? Уолтър?
Свържи се по радиото. - Тук 0-0...
О, Боже! Исусе!
Добре, Уолтър. - По дяволите!
Добре. Хвани това! - О, Боже!
По дяволите!
Кучето! Кучето!
По дяволите! О, Боже!
Сложи си колана.
Сложи си ръцете зад главата!
Сложи си ръцете...
Облегни се!
Алекс. Алекс.
Ей! Алекс.
Да, тук си.
По дяволите.
Страхотно. Ти си жив.
Ехо!
Има ли някой!
Някой.
Бог да те благослови.
Здравей.
Алекс. Здравей. Алекс?
Здравей. Добре. Алекс.
Марк? - Можеш ли да ме погледнеш?
Напусна дома си. - Заповядай.
Слава Богу. - Марк. Къде е Марк?
Слава Богу. - Трябва ми телефона!
Искаш си телефона. Алекс?
Алекс, телефонът ти е счупен.
Моят няма сигнал и сме доста високо.
Но сме живи. - Кракът ми!
Опитай да седнеш, а аз ще ти дам вода. - Как се казваш?
Името ми? - Как ти е името?
Заповядай. Аз съм Бен.
Браво.
Какво?
Имам малко "Адвил" в раницата. - Да.
Да, имаш. Намерих ги, когато ти сменях панталоните.
Добре ли си?
Няколко натъртвания, драскотини
и пукнати ребра. Добре съм. Извадих късмет.
Пилотът?
Вчера го погребах.
Той... не попълни летателния план.
Не, но направихме радио контакт.
Колко време мина? - 36 часа.
В наръчника имаше нещо за маяк.
Да, би трябвало да е в опашката. Бог знае къде се е озовала.
Исусе. Марк няма представа къде съм. Направо ще полудее.
Добре. Добре.
Някой със сигурност ще дойде за нас.
Имаме много вода, докато можем да топим снега.
Имаме четири пакета бадеми...
няколко шоколадчета...
полуизяден сандвич и малко бисквити.
Трябва да ни поддържат, докато ни спасят.
Какви бисквити?
Какво?
Шегувам се.
О, Боже.
Самолет.
Самолет! Трябва ми сигналната ракета! Бързо!
Алекс, дай ми сигналния пистолет. - Ето! Вземи го!
Не, почакай. Празен е!
Бен! - Трябва ми сигнална ракета.
Бързо! Побързай!
Ей!
Тук долу! Тук долу!
Не могат да те чуят. - Знам!
Просто...
всеки прави така.
Добре.
Стигаме до правилото за трите.
Можем да издържим 3 седмици без храна, 3 дни без вода...
Какво? - ...3 минути без въздух.
Нека ти помогна.
Искаш да помогнеш? Ето как помагаш. Не стъпвай на крака.
Това ще ти помогне и определено ще помогне на мен.
Моля те?
Всички, което ще гори.
Ето.
Ти ли направи?
Добри са.
Съжалявам, че пропусна сватбата си.
Не спирам да мисля, как той не знае, че съм жива.
Нали му каза, че ще наемеш самолет?
Не. Щях да му се обадя като стигнем в Денвър,
за да се гордее как съм се справила със ситуацията.
Ще стигна там.
Дори ако трябва да се спускам надолу
като Дъстин Хофман в "Абсолвентът".
Някой ще ни открие.
Ти се обади на някого.
Обади се на жена си, нали?
Не.
Никого?
Мисля, че Дъстин Хофман опитваше да спре сватбата
в "Абсолвентът".
Какво?
Чукаше на прозореца.
"Илейн!"
Да, да. Сега си спомням.
Да. Да? - Трябва да пишкам.
Какво? - Трябва да пишкам.
Трябва ли ти помощ с панталоните? - Не.
Да.
Повдигни си задника. - Благодаря. Ще се справя.
Благодаря.
Добре.
Бен.
Изглежда като на здрав човек. - Хубаво.
Какво правиш? - Минаха три дни.
Останаха ни малко бадеми.
Трябва да се размърдаме. - Не.
Най-добре да останем тук. Нали? - О, Боже.
Няма да стигнеш далеч с този крак. - Няма начин, Бен. Няма да остана тук.
Разбирам. Няма... Алекс, спри!
Тогава ти върви. - Не мога да ида!
Няма да... оцелееш без мен.
И все пак ти казвам да вървиш.
Колко ти е трудно да стоиш неподвижно?
Алекс. Добре, добре.
Там горе има хребет.
Ще го изкача и ще огледам за път или нещо друго, нали?
Добре. - Добре.
Почакай, почакай. Вземи това.
Може да ползваш обектива. Ще можеш да виждаш по-надалеч.
Няма проблем, ако не се върнеш. - Какво?
Аз те забърках в това, затова...
Ще разбера.
Алекс, ако исках да си тръгна...
щях да го направя преди 3 дни.
О, да.
Как изглеждам?
Спри.
Ако аз не мога да го имам...
и ти не можеш.
По дяволите.
Добре.
Да видим.
Красива е.
Не ме гледай така.
Дата. 7 юли. Ендоскопска манипулация.
Здравей, Бен. Изненада!
Не мога да повярвам, че остави малкия си диктофон без надзор.
Не е в твой стил.
Знам, че обичаш да държиш нещата под контрол.
Може би това не е честно.
Вече го казах...
но исках ти да го имаш завинаги.
Щастлива съм, че прекарахме това време заедно...
без значение колко се влошаваха нещата.
Бен?
Бен!
Добре, спри. Спри, спри.
О, Боже мой!
Исусе! Какво е това? Какво е това?
О, Боже мой.
По дяволите! - Не! Тихо! Тихо!
Спри! Спри!
Ей! Ей!
Върни се. Върни се!
Боже, не!
О, Боже!
О, Боже.
Алекс?
Какво стана? - Беше пума.
Можеш ли да му помогнеш? - Боже. Исусе.
Добре. Добре.
Леко, леко. Всичко е наред. Всичко е наред.
Добре ли си? - Добре съм.
Как е влязла тук? - Не е влизала.
Аз взех...
Аз грабнах сигналната ракета. - Сигнална ракета?
Това момче почти я спипа.
Наистина ли гръмна пумата със сигнална ракета?
Провери ли си телефона?
Няма нищо.
Как се казва жена ти?
Сара.
Надявам се да се запозная с нея.
Сигурно много се тревожи за теб.
О, Боже.
Имаш ли деца?
Не.
Не яж твърде бързо. Може да те заболи стомахът.
Това беше на косъм.
Това трябва да ни стигне за 10 дни, което е чудесно, защото се заседнали тук.
Мислех си...
Ако можем да слезем достатъчно ниско...
може да хванем сигнал с телефона ти. - Не, забрави за телефона. Няма сигнал.
Мисля, че спасителните екипи вероятно... - Още не са ни открили, така че...
Знам, но е по-малко вероятно да ни открият, ако си тръгнем от тук.
Ще търсят около маяка. - Исусе, Бен.
Не, тук има система, Алекс. - Да, системите се повреждат постоянно.
Не ни откриха. Трябва да тръгваме.
Искаше да изчакаме. Изчаках. - Алекс, твърде опасно е, ясно?
За малко да падна от една скала. Ясно? Честно казано почти умрях.
Тук сме в безопасност. Ако тръгнем... - Виж, не искам да умра тук,
защото те е страх да поемеш риск. - Няма да падна от планина,
защото си безразсъдна и егоистична.
Какво?
Знаеш ли какво? Абсолютно си права. Ти ме забърка в това.
Опитвах се да бъда мила.
Почакай малко. - Опитвах да помогна!
Опитвах да ти помогна. - Не. Задръж малко.
Не се опитваше да ми помогнеш. - Вече можех да съм се омъжила.
Мислил ли си за това? - За това ли говорим? Церемонията ти?
Боже, горкия Марк! - Ами моя пациент? Мислиш ли за това?
Да? Мислиш ли за моя пациент? Не ме вини за проблемите си,
защото ако не бях аз, вече да си мъртва.
Ти си късметлийката.
За разлика от мен. Заседнал съм с теб.
Честно казано, щях да имам по-голям шанс, ако теб те нямаше.
Добре.
Да вървим.
Така или иначе, вероятно той ще те изяде.
Ще намерим нещо. Само не спирай.
Алекс!
Не.
Бен, ако успея стигна долу, ще пратя помощ. Не мога просто да си седя.
Късмет. Алекс. П.П. Взех кучето.
Добре.
Ей.
Усмивка.
Не се предавай.
Алекс!
Можеше да се сбогуваш. - Трябваше да опитам.
Трябваше да опитам по моя начин. - Много се радвам, че те открих.
Аз също.
Е...
връщаме ли се?
Не, няма да успеем да се върнем.
Трябва да слезем до дърветата.
Не спирай. - Добре.
Добре.
Разкажи ми нещо. - Какво?
Разкажи ми за сватбата си.
Сватбата ми? - Да.
Не чу ли?
Пропуснах я.
Да.
Не мога да говоря. Ти ми разкажи нещо.
Разкажи ми...
какъв лекар си?
Неврохирург съм. - Така ли? Да.
Да. Мозъци. Защо мозъци?
Това е голяма отговорност...
да режеш мозъците на хората.
Там са техните възприятия...
техния интелект...
техните емоции.
Ами сърцето?
Сърцето е просто един мускул.
Точно така, момче. Стигнахме до дърветата.
Да намерим подслон.
Мисля, че тук има нещо. Тази пещера ще свърши работа.
Хайде.
Да. Да.
Боже. Ледено студено е.
Има лек оток.
По-добре ли е? - Да. Това не изглежда по-добре.
Виж тази превръзка. - Да.
Всъщност се държи.
Знаеш ли какво щеше да е забавно?
Ако не беше лекар. - Защо това да е забавно?
Щеше да правиш всичко това, само за да видиш луксозното ми бельо.
Не е толкова луксозно.
Добре.
Благодаря. - Няма проблем.
Къде са ти ръкавиците? - Исусе.
По дяволите, замръзваш. Насам, хайде.
Ето.
По-добре ли е?
Дължа ти извинение.
Намерих онзи маяк.
Видях го.
Беше разбит на парчета.
Не, не го знаеше, когато дойде да ме търсиш, нали?
Мисля, че трябва да останем заедно. Имам предвид...
да се държим един за друг. Да.
Това е най-добрият ни шанс за оцеляване. - Знам, съжалявам.
Боже, съжалявам... за всичко това.
Казвам ти го само, защото не искам да бъда зарязан сам в тази планина.
Аз също.
Няма да ме изядеш, нали, момче?
Алекс.
Говореше на сън. - Да, забравих да кажа, "Обичам те."
На кого? - Не казах, "обичам те", на Марк...
когато говорих с него на летището.
На края на обаждането винаги казвам, "обичам те".
Той знае.
Разбира се, че го знае.
Благодаря.
Ще огледам наоколо.
Искаш ли кафе?
В момента нищо не виждам.
Малко по-ниско от това. Това е...
Може да е всичко...
вероятно просто слънцето се отразява от леда.
Или е направено от човек.
Все пак трябва да проверим.
Остава ни храна само за 3 дни.
Нека ти помогна с това.
Може ли да те питам нещо?
От колко време си женен?
Защо ме питаш за това?
Питам само, защото... - Защото какво?
Носиш брачна халка, но...
не говориш за жена си.
Да опитаме да разберем какво беше това.
Хайде, приятел.
Да опитаме да стигнем преди да мръкне.
Добре ли си? - Да.
Точно така. Нагоре.
Добре, добре.
Хайде, момче. Да вървим.
Мисля, че сме...
още няколкостотин метра надолу. - Мрази каишката си. Ще го пусна.
Почти изглежда, че знае къде отива.
Мисля, че беше по-безопасен на каишката.
Хайде. Още един час... - Добре, добре.
...после ще спрем.
По дяволите.
Не, не!
Не! По дяволите!
Това е невъзможно!
Трябва да опитаме да се изкачим обратно, Алекс.
Да намерим друг път да заобиколим. - Виж, не мога да се кача, нали?
Трябва да има път надолу.
Не. Трябва да се върнем и да намерим друг път.
Ако следваме този път... - Алекс, няма да го направим.
Следваме ли този път ще умрем. Последно като реши, че знаеш нещо се озовахме...
Какво имаш предвид с това? Последният път се доверих на инстинктите си.
Алекс. Успокой се. - Послушах сърцето си.
Само се успокой, нали? Да помислим логично.
Няма начин... - Спри!
Уплашена съм.
Ясно? Уплашена съм.
Признай, че и ти си уплашен.
Бен... знаеш ли какво наистина значи, да си безразсъден?
Значи да зарежеш безопасността. - Много добре знам какво значи, Алекс.
Но в момента... - В момента, нямаме избор, ясно?
Никой не знае къде сме.
Имаме само един друг. Това е, Бен.
Не искам да умра! Ясно?
Кажи ми, докторе, от сърцето си.
Наистина ли вярваш, че ще оцелеем?
Не.
Инстинктът ми казва, че ще умрем тук горе.
Но имаме избор.
И още сме живи.
Ето така.
И двамата сме уморени.
Съжалявам.
Просто трябва да продължим, нали?
Просто трябва да продължим. - Да.
Добре.
Вече трябва да сме...
се спуснали няколкостотин метра.
Телефонът ти. Трябва да... го проверим.
Телефонът ми.
Трябва само да погледнем колко батерия му е останала.
Няма обхват.
Не е останала много батерия.
Слушаше нещо.
На летището.
Вероятно не трябва... - Моля те, само за минутка, би ли...
изхабил един процент за нас?
Само един процент от нещо.
Още ли вървим към отблясъка, който видя? - Да. Надолу в тази посока е.
Добре съм. Добре съм.
Виж само колко красиво е тук.
Искам да ме снимаш.
Какво?
Искам да ме снимаш.
Ако ще умирам...
искам това да е последната ми снимка.
Не мога. - Искам да ме снимаш.
Как изглеждам?
Бях насред една задача.
Сближих се... с група момичета.
Партизански бойци. Позволиха ми да ги последвам.
Имаше едно момиче, тя...
ми разказа всичко за момчето, което харесва,
и...
аз й дадох червилото си.
Тогава...
имаше експлозия...
и тя...
беше тежко ранена.
Бях там.
Отидох да й помогна.
Тя още дишаше, но...
не можеше да бъде спасена.
Аз...
бръкнах в чантата си...
да взема... фотоапарата си.
Тя ме погледна.
Аз я погледнах.
Снимах я.
И тогава тя умря.
Не мога да те снимам. Съжалявам.
Няма да умрем.
Не и днес.
По дяволите.
Къде отиваме? - Живи сме.
Ето там отиваме. - Ходим от три дни.
Нищо не сме открили.
Да се надяваме, че тази долина ще ни отведе там.
Може ли да спрем? За минутка? - Да.
Това е.
Боже. - Добре ли си?
Да.
Просто си вдигни крака.
Добре ли е? - Да.
Какво ще кажеш за ледено студена напитка?
Защо не.
Благодаря ти. - Какво ще кажеш за малко лед с това?
Забавен си. Въпреки, че започвам да свиквам със студа.
Да. - Което е странно.
Да, тялото ти... се аклиматизира.
Доста е изобретателно това, което Бог е сътворил.
Тялото ти намира решение.
Къде е кучето?
Не може да го повикаме, защото не знаем как се казва.
Ще ме помолиш да потърся кучето, нали?
Да. - Хайде, човече.
Насам, момче. Какво правиш?
Какво ядеш?
Криеш ли го от нас?
Бен?
Ехо?
Има ли някого тук?
Бен!
Бен?
Алекс! Алекс!
Хайде!
По дяволите!
Хайде.
Алекс!
Добре.
Страх ме е. И ако скоро не се събудиш...
Мисля, че те затоплих твърде бързо.
Силно дехидратирана си.
Намерих спринцовка с противоотрова за змийски ухапвания.
Изпразних я и я превърнах в система с физиологичен разтвор.
Може да се обърка, Алекс.
Инфекция или нещо друго, но...
мисля, че би искала да го направя.
Знам, че би искала.
Щеше да ми кажеш да се доверя на инстинктите си.
Бен. - Алекс.
Спасиха ли ни?
Не. Не сме.
Слава Богу, че се върна.
Това е хижата, която видя.
Може ли да ми помогнеш да пишкам?
Мислех, че няма да попиташ.
Ще се чувстваш малко замаяна. - Добре.
Добре.
Трябва да хапнеш малко.
Хапнах.
Благодаря.
Ето.
Кажи ми нещо.
Какво друго се случи, докато бях в несвяст?
Не изпусна много.
Преспите са 3 метра дълбоки.
Знам, защото на два пъти почти затънах.
Но намерих две консерви със супа.
Какво ще стане сега?
Трябва да изчакаме по-благоприятно време.
Тогава поне ще можем да виждаме къде отиваме.
Януари е.
Колко дълго можем да оцелеем с две консерви супа?
Бен.
Изгубени сме от почти 3 седмици.
Не искаш ли да се прибереш у дома?
Ще намеря начин.
Здравей, Бен.
Изненада. - Хвани го, момче!
Хвани този заек. Давай!
Давай, момче!
Къде отиде? Дръж го!
Не.
Хвана го. Хайде. Сгащи ли го? Копай!
Не мога да повярвам, че остави малкия си диктофон без надзор.
Знам, че обичаш да държиш нещата под контрол.
Добре. Хайде.
Глупости!
Добре, опита.
Но аз исках ти да го имаш завинаги.
Без значени колко се влошаваха нещата...
Съжалявам. - Какво правиш?
Какво правиш?
Не трябваше да го правя, Бен. - Исусе, Алекс.
Обръщам се за две минути и ми преравяш нещата. Така ли?
Не, не е това.
Аз просто...
Може да умрем заедно.
А дори не те познавам. - Искаш да ме опознаеш? Пусни го.
Пусни го.
Щастлива съм, че прекарахме заедно това време...
без значение колко се влошаваха нещата.
И съжалявам, че си тръгвам.
Винаги ще те обичам. Ти просто...
Това не е нещо, което можеш да контролираш.
Обичам те, чао.
Искам да знаеш...
че това беше наистина нечестен начин да разбера кой си.
И съжалявам.
Не бях слушал това съобщение...
от две години.
Ще ида да насека още дърва.
Не съм като теб, Алекс. Все още не мога да говоря за това.
Добро утро.
Бен...
мислех си.
Трябва да има път.
Сигурно сме близо до нещо. - Опитвам се...
да намеря път.
Ще се справиш по-бързо, ако аз остана тук.
Не искам да те оставям тук. Може дори да не успея.
Но трябва.
Не може просто да останем тук.
Алекс, жена ми не ме заряза така, както ти си мислиш.
Бяхме щастливо женени...
8 години.
Тя се разболя.
Мозъчен тумор.
Жена ми стана мой пациент.
А аз не можах да я спася.
Тя умря.
Много съжалявам.
Алекс.
Идваш с мен. Ще те отведа у дома.
Ще те бавя.
Не мога да си тръгна. Не и без теб. - Какво?
Не мога. Съжалявам.
Ще стигнем там.
Алекс!
Алекс.
Хайде. Хайде. Моля те. Хайде.
Хайде. Стигнахме. Стигнахме.
Хайде, хайде.
Алекс.
Алекс, виждаш ли това? - Да, виждам.
Виждам го. Виждам.
О, Боже.
Бен?
Знам.
Няма да кажа нищо.
Нищо няма да кажа.
Къде е кучето?
Ще ни намери. Хайде. - Да.
Ела тук, момче!
Куче на Уолтър, ела тук!
Ела тук. Какво правиш?
Не! Ела тук. Веднага! Тук!
Виждаш ли какво е това? Трябва да вървим. Да вървим. Ето така.
Трябва да се махнем от тук. Почти сме си у дома.
Бен? - Алекс!
Бен!
Бен?
О, Боже мой! О, Боже мой!
Исусе! - Алекс.
Исусе. Какво... ще правим?
Не! Алекс. Алекс! Моля те! Не. Само...
Алекс.
Алекс!
Върви... да доведеш помощ.
Добре.
Исусе.
Спри!
Алекс?
Незабавно ни трябва лекар в 111-та.
Д-р Бас?
Да.
О, Бен.
О, Боже мой. О, Боже.
Успяхме.
Можеш ли да повярваш?
Да.
Дай да ти видя ръцете.
Виж си ръцете. - Знам. Известно време няма да плета.
Чувствам се жива.
Чувствам се жива благодарение на теб.
Да.
Искам да се запознаеш с Марк.
Ти си Марк. - Да. Бен, нали?
Да.
О, човече. - Да. Няма как да ти...
Благодаря.
Да.
Добре ли си, скъпа? - Да.
Това е Бен.
Да, знам. Знам.
Леле, това е Марк. Добре. Радвам се...
да се запознаем. - Алекс ми каза как си й спасил живота.
Да. Не.
Не, ти ми спаси живот, Алекс.
Бен. Бен.
Вярно е.
Да.
Преследват ме. Трябва да се върна, нали?
Добре.
Внимателно. Ето така.
Ела тук. Ела тук.
Давай.
Г-жо Кабана, как сте?
По-добре ли се чувствате? Как е ръката ви? Нека погледна.
Не ме оставяй. - Няма.
Това е нашето парти. - Знам, но, нали знаеш.
Скъпа... - Не искам да бъда сама.
Това са нашите приятели да те посрещнат.
Добре ли са всички? Трябва ли ви нещо? - Бих искал малко лед, ако нямаш против.
Много смешно.
Пам! Здравей! Как си? - Добре съм, скъпа.
Радвам се да те видя. - Погледни се. Изглеждаш чудесно.
Благодаря.
Не искам да любопитствам и да съм неуместна,
но съм сигурна, че си направила снимки по време на изпитанието си.
Това е невероятна история и очаквам тези снимки също да са невероятни.
Наистина смятам, че хората биха искали да ги видят.
Пам, още не съм... готова за това.
Ще си помислиш ли? - Да, разбира се.
Да. Ще си помисля.
Здравей, Бен.
Пак е Алекс.
Обаждам се само да ти кажа здравей.
Обади ми се.
Ето какво. Ще си тръгнем рано, веднъж щом нещото свърши.
Може да си тръгнем преди приема.
Ей. - Какво?
Всичко е наред.
Каза ли... - Да.
Тъкмо говорех за набирането на средства.
Съжалявам.
Алекс...
разбирам, че не искаш да говориш за това...
но... знам какво преживях с теб.
Винаги си казвах...
някой ще се обади.
Затова сключих сделка със себе си.
Че винаги ще те обичам,
дори ако се прибереш у дома без някоя част от себе си.
Ти си единственият, който ще ги разбере. Алекс.
Ало?
Здравей. Съжалявам, че идвам по-късно, отколкото...
Изглеждаш като нова. - Ти също.
Как си? - Добре.
Седни.
Да ви донеса ли нещо за пиене? - Не. Само вода, благодаря.
Как си?
Как е кракът ти?
Как са твоите? - Да.
Не мога да тичам, но преживявам някак си.
Задържах кучето. - Така ли?
Как го кръсти? - Куче.
Още... - Не.
Още си няма име.
Изглеждаш... прекрасно, Алекс.
Благодаря.
Как е всичко? - Добре.
Работя повече с хора.
Пост травматични пациенти, екстремните случаи.
Нося се между държавната клиника
и рехабилитационния център в Южен Лондон, където живея сега.
Хубаво е да си у дома. - Без повече операции?
Не, вече не мога да ги правя.
А ти? Как си?
И аз съм добре. Да. Прибрах се у дома и...
всичко се беше променило, но...
Трябваше да изчакам да отмине, но всичко е наред.
Без повече конфликтни зони.
И последното, което искам да правя, е да се кача на самолет.
Затова сега преподавам,
стоя по-близо до дома. - Да.
Как беше? Как беше сватбата?
Нямахме такава.
Какво?
Какво? Не си...
Не.
Не можах.
Марк е наистина прекрасен мъж, но...
не можах.
Наистина съжалявам, Алекс. Това е...
Защо не ми каза?
Не си вдигаш телефона много много.
Гладни ли сте?
Не. - Не.
Не си вдигах телефона, защото мислех, че си омъжена, Алекс.
Мислех, че си омъжена. - Можеше да се обадиш.
Достатъчно трудно ми беше да изгубя Сара.
Борех се с идеята да загубя и теб.
А после, когато изпрати онези снимки...
се почувствах жив.
Наистина.
Успяхме, двамата с теб.
И трябваше да те видя.
Обичах те на онази планина.
Опитвах да се преструвам, че не е така, но те обичах.
Прибрах се у дома и нищо не беше същото.
И тогава се опитах да се свържа с теб и...
просто беше...
твърде болезнено.
Затова трябваше...
да се принудя да приема,
че може би не е било истинско и никога нямаше да се получи,
не и в истинския живот.
Благодаря.
Има момент за тези неща и после... отминава.
Би ли... измислил име на кучето?
Заслужава го.
Мисля, че грешиш, Алекс.
Мисля, че оцеляхме, защото се влюбихме.
Там горе бяхме... само аз и ти.
Светът е по-голям от това.
А сърцето е просто мускул.
Нали?
Кой идиот го е казал?