Златната серия на Русия
Телеканал "Русия" представя
"ВОЙНА И МИР" по романа на Лев Толстой
Клеманс Поези - Олга Будина
Аллесио Бони - Даниил Страхов
Александър Байер - Петър Иващенко
Малкълм МакДауъл - Василий Бочкарьов
Музика Ян А.П. Качмарек
Режисьор Робърт Дорнхелм
Нашата история започва през хиляда осемстотин и пета година.
През това време, когато император Наполеон Бонапарт
се отказва от плановете си за нахлуване в Англия
и разгръща своята армия на изток,
към Дунав.
Стремителността, с която се придвижвали неговите войски
военните стратези на нашето време сметнали за недостижима.
А ние през това време просто си живеехме
и не знаехме какво ни очаква в бъдеще.
В Москва... в дома на Ростови...
се готвеха да празнуват именните дни на двете Наталии.
На графинята и нейната дъщеря.
Днес у нас масата се застила за осемдесет куверта.
Внимателно, да не го счупиш. - Ще се постарая.
Вкарай го в къщата.
Достатъчно. Не мога да дишам.
Прекрасна фигура имате, госпожице.
И какво от това, ако не мога да танцувам?
Наташа, престани да се въртиш.
Моля те, спри се поне за минута.
Мамо, нали много ми пристегнаха корсета!
А сега обувките няма да ги обуя за нищо на света!
Как може боса?! Къде хукна?!
С брат ми да танцувам валс.
За да свикна с роклята, аз ей сега...
Николай?
Къде си?
Николенка...
Соня?!
Само нито дума на мама... моля...
Наташа! Наташа...
Николушка?!
Не си ли виждал Наташа?
Наташа?!... - Аз я видях със Соня.
И беше боса.
Петруша, потърси я.
Соня...
И като какво е това?
Аз като че ли се възнесох и летя като птица.
Миличка, ах колко е дивно.
Това не е хубаво...
Какво не е хубаво?!
Вие ме взехте в семейството си и аз не знам...
маминка сега какво ще каже. - Не се страхувай.
Това ще е тайна.
Веднъж ти ще запазиш моята тайна...
когато годеника си срещна аз.
Може би, той днес ще се появи...
здраво ще ме прегърне...
и повече няма да ме пусне.
Мария Дмитриевна! Слава Богу.
Най-накрая. Моля, заповядайте.
Ето, че ви дочакахме. - Пристигна!
Наташечка, дай да те погледна.
Както винаги, ходиш боса...
Признавам си, и аз самата така искам.
Млади човече, това не е в тон.
Пиер! - Елате да поздравите Наташа.
Колко се радвам да ви видя.
Мислех, че сте в Париж. - Да, бях там.
Но не можеше да не дойда.
Поздравявам ви, Наташа. Донесох и подарък.
Благодаря. - Това са ноти за вас.
Нали свирите? - Засега още се уча.
Мамо, вижте!
Сто години не съм ви виждала.
Искам да знам повече за вас.
Вие трябва да ми... разкажете всичко за Париж.
Всичко ли?! - За вашето учене...
Всичко ще разкажа, без да крия нищо.
Радвам се, че той е с нас.
Аз настоях за неговото идване.
Нали сте чули, неговият баща, граф Безухов е тежко болен.
Моля.
Чакам, докторе?
Страхувам се, че повече няма надежда, княз Курагин.
Татко...
Не мога да гледам всичко това.
Да вървим. - Не.
Потърпи, Льоля.
Съгласен съм, не е приятна гледка,
но трябва да се уверим, че никой няма да развали...
гранд финала.
Нима ние не сме единствените му... наследници?!
Не, не съвсем.
Графа има един куп деца.
Всички те са признати и законни,
но на едно от тях той особено държи.
Даже му плати образованието... - Какво?!
Във Франция.
Само трябва прошение от императора
за да признаят синът за законен наследник.
Ще загубим всичко, ако това се случи.
Наташа, побързай!
Гостите вече се събират, а ти не си готова!
Тичам, мамо.
Обещайте ми непременно поне веднъж да танцувате с мен.
Страхувам се да не объркам стъпките.
Само ако вие ме научите.
Не е светско. Ние слабо познаваме Ростови.
Бихме могли да спазим благоприличие, Андре.
И веднага в къщи.
Достатъчно работа има... а и във вашето положение...
Андре...
За теб светското общество в тягост ли ти е?
Това не е тягост, гълъбче...
Това е мъчение.
Не вярвам на очите си! Княз... Болконски.
Каква чест за нас.
Щастлив съм да ви приема в дома си.
Отдавна не сме се срещали.
Аз честичко си спомням вашият баща.
Моля ви, да не забравите да му предадете поздрави.
С радост, графе... ще предам.
Мила Наташа, ще позволите ли? - Да.
Милостиви Боже! Що за хора?!
Този интригант Курагин
управлява състоянието на Безухов толкова дълго,
че вече го смята за свое!
Но вие няма да го допуснете да се приближи.
Слава Богу, все още имам сила.
Пиер ми е скъп и искам да обезпеча неговото бъдеще.
Той съгласи ли се? - Да.
Не смея да споря...
Да, много достоен младеж. - Виждам, че си държите на думата.
Добър вечер.
Пиер!
Андрей!
И ти си в "голямата светлина"...
Както виждате.
Даже "стария мечок понякога излиза от бърлогата си".
Предполагах, че ще сте тук.
Жената поиска да се поразходи...
"И за мен е радост, отровата от светските езичета понякога е полезна".
Вашият брат в армията ли е вече? - Не.
Даже не се и надявай, приятелю мой.
Тя е дъщеря на Василий Курагин.
Красавицата не забелязва подобните на мен.
Душата ми... знае, тук ти си най-добрият.
А къде е дъщерята на граф Ростов?
Жена ми искаше да я поздрави.
Наташа ли?
Ето я, танцува в центъра.
Последният път граф Безухов
ясно даде да се разбере, че иска да види сина си.
Утре ще им уредя среща.
Утре?!
Излиза, че този... този син е в Москва?!
Но, разбира се.
Ето го.
И, княз Курагин...
граф Безухов винаги ми е бил много близък...
и аз ще се постарая последното му желание да бъде спазено.
Че кой... не иска?
Тъжното е, че това... желание няма как да се научи.
О, не се безпокойте за това.
Доколкото знам... съставено е ново завещание.
Кажете ми, посмъртно вашият син беше ли награден?
Току що.
Стягат обувчиците?
Разбирам.
Аз... не ви забелязах.
Моля... да ме извините, ако съм ви изплашил.
Не, не...
Аз не исках да се усамотявам, дойдох за нотите.
Вие днес ще музицирате?
Да, татко много моли.
Уверен съм, той... много се гордее с вас.
Надявам се, у нас ви е забавно? - О, да.
Разбира се, да.
Да.
Ако позволите...
Време ми е...
Извинете.
Вие не дойдохте ли за нотите?
Боже... колко съм глупава.
Ето ги.
Благодаря.
Ваша светлост.
Пристигна офицер от императорската гвардия.
Желае да ви види.
Тя е самото очарование, наистина. - Да.
Извинете?
Има депеша за вас.
Благодаря.
Наташа, почакай.
Скъпи мой гости.
Ще помоля за вашето внимание.
Княз Андрей Болконски.
Ще благоволите ли да съобщите на присъстващите новината?
И така, господа. В предвид опасността
заплашваща империята...
негово величество Александър придвижва...
войска против Наполеон Бонапарт
на територията на Австрия.
За какво отиват на война?!
Мъжете не искат да живеят без нея?!
Аз не разбирам...
Моля, да си отиваме.
Ще замине Николай...
Вече нищо няма да го спре...
Ти не разбираш моите чувства...
Разбирам...
Днес нещо се случи...
Днес?! Какво се е случило?
Намерих мъжа от моята мечта.
Достатъчно беше да го погледна в очите...
Веднъж аз ще мога да го обикна...
Наташа, само че... - Знам, знам, той е женен.
Жена ми не се чувства добре.
Всичко бих дала за да съм на нейно място.
За какво вие отивате на война?
Ако всички воюваха...
само заради своите убеждения...
нямаше да има воини.
Това би било прекрасно.
Да...
Но за съжаление...
светът е устроен по друг начин.
И освен това...
аз се отправям на война, защото...
животът, който водя тук...
гости... сплетни...
балове, този живот не е за мен!
Лиза?! - Аз категорично не разбирам...
Не искам да обсъждам това.
Но, Андре...
ти така си се променил към мен.
Какво съм направила?
Извинете ме, аз ще вървя. - Не!
Княгиня Болконска няма да иска да ме лиши
от удоволствието да приключа вечерта в твоето общество.
Преди ти не беше такъв...
Отнасяш се с мен като с дете.
Достатъчно.
Доктора ти беше наредил да си лягаш рано.
Бон соар, Лиза.
Никога не се жени.
Защото ще угасне всичко, което е в теб хубаво и възвишено.
Ти си щастливец.
Съхранил си свободата си. - Свободата...
Свободен съм, само не знам какво да започна.
Какво съм аз? Извънбрачен син...
на граф Безухов.
Без име... без състояние.
Престани да се кланяш на Курагин! Да водиш тоз живот, така не ти отива.
Хусарство и гуляй...
Може да ми е приятно да пийна с хора, на които се харесвам?
Които се радват да ме видят! - Те не са достойни за теб!
Ти си единственият жив човек в цялото "светско общество"!
Остави ги, докато не са те погубили.
Вие сте прав, Андрей.
Няма да ходя сега при тях.
Проклятие!
Къде ли го е скрил?!
Ако бях на мястото на ваше превъзходителство...
бих опитал да отворя папката на негова светлост.
И къде е тази папка на негова светлост?
Или е нужно преди това да бъдеш набит с пръчка!
Може би е... под възглавницата на негова светлост.
Пиер!
Доведете... сина ми!
Пиер.
Качете се при нас.
Заповядайте.
Само теб чакахме.
Радвам се.
Виждаш ли тоз субект? Сириъс.
Британски офицер.
Фука се тук.
Разправя, че ние, руснаците, не можем да пием като англичаните.
Така си е.
Разбира се...
Долохов реши да докаже, че той не е прав.
Бутилка!
Гледайте бутилката!
За сто империала...
ще изпия тази бутилка ром цялата!
Стоейки на перваза!
Няма нужда, Долохов. Ще се пребиеш.
Нека сам си решава!
За царя!
Празна е!
Блестящо! Изгърмя си парите.
Сега е мой ред!
Кой ще предложи залог? - Побъркал ли си се?
Няма да позволя, слизай. - Щом той може, и аз мога.
Разбира се, че ще можеш.
А сега ще продължим при актрисите.
В театъра, при тях?! - Именно.
Аз обичам актрисите.
За актрисите!
Пьотър Кирилович!
Откъде се взехте тук, княгиньо?!
Граф Безухов е в съзнание и ви вика.
Аз ще ви закарам.
Трябва да ви е срам, млади човече!
Сядайте. Сядайте в каретата.
Побързайте, Пиер.
Моля се да не сме закъсняли.
Какъв вид имате! Колко е неуместен!
Постарайте се да не я изпуснете. Дръжте я здраво.
Щом се приближите до него, прекръстете се.
Гледайте!
Това е сина му.
Познахте ли го? Това е синът му.
Вече?! - Да, специално е дошъл от Париж.
Това е синът на графа.
Граф Безухов.
Тук е вашият син.
Пиер...
Синко...
Целунете ръката!
Хайде!
Татко...
Благодаря ви.
Че позволихте да ви видя.
Толкова дълго чаках нашата среща...
Какво, татко?
Искате нещо да ми кажете?
Прошение от императора.
Той ви е признал за законен син, Пиер.
Признали сте ме за ваш син...
Истински...
Сине... мой...
Не!
Моите най-дълбоки съболезнования, графе.
Какво?
Моето момче, голяма е загубата.
Отсега граф Безухов сте вие.
Надявам се за дълго да ви стана...
съветник... доверете ми се.
Както ми се доверяваше той.
Закрепи го по-добре. - Сега, сега.
Къде е по-големият ни син?!
Перчи се с мундира си пред Петруша.
А Наташа къде е?!
Николай!
Не, не така. Краката събрани.
Не е зле. Ти си истински войн.
Каретата те чака.
Какво, вече?!
Време ми е да тръгвам? - Преди това се сбогувай.
Да вървим, Петя.
Искам да остана!
С Николай.
Не се инати.
Те какво правят там?!
Не казвай на никого.
Това е нашата тайна.
Разбра ли?
Ако не се върнеш, живота ми свършва.
Ти си всичко за мен.
Ще се върна.
Николай, къде си?
Аз трябва да вървя.
Николай!
Къде е той?!
О, Пиер!
Колко хубаво... аз успях.
Исках да го изпратя.
Ето ни и нас, мамо.
Гледай, граф Безухов е тук.
Това не е граф Безухов.
Той е нашата душа, Пиер.
Благодаря ти, Наташа.
Ако всички смятаха така...
Съчувствам на вашата мъка.
Успях да поговоря с баща ми...
Какъв съм късметлия...
О, Николай!
Благодаря, че дойдохте, графе.
Благодаря за всичко!
Обещай ми...
че няма да рискуваш напразно.
Разбира се, че няма.
Но, мамо, имам намерение да служа честно.
Господ да те пази.
Ако се забавиш още малко, майка ти няма да те пусне.
Боже, пази Русия! Да живее господарят Александър!
Струва ми се, че не беше толкова отдавна...
откакто го приспивах.
Не тъжи, Соня.
Той ще се върне.
Ще го дочакаш.
Истински дворец.
Защо никой не ни посреща?!
Татко се труди в работилницата.
А сестра ти Мария? - Не знам, очевидно и тя е "трудна".
Андрей...
Какво има?
Баща ти дали ще е благосклонен към мен?
Както към всички роднини.
Със своят особен маниер...
О, всички са се събрали!
Добре дошли!
Татко.
О, гледам, напълняла си!
О, лошо!
Госпожо!
Ходи се! Трябва да се ходи!
Всеки ден разходки! И колкото се може по-дълго!
Живота на село ще ти е от полза!
Как е вашето здраве, татко?
"Болнави са развратниците и глупаците!"
Аз от сутрин до вечер съм много зает!
Въздържан съм, и, ето, здрав съм! Благодаря!
Слава Богу.
А той тук няма нищо общо!
Е, какво, войне...
Замислил си да победиш Бонапарт!
Захвани се поне... ти с него.
Че иначе и ние ще му станем поданици!
Запознах се с планът на Михайл Иларионович.
Наистина, планът на Бонапарт не е по-лош.
Михайло Кутузов въобще не може да се сравнява с французина!
Аз наистина се радвам, че отиваш да воюваш.
Службата... дългът преди всичко!
Моля да ме извините.
Нещо не ми е добре.
Татко, разрешете да отида с Лиза.
Лиза е изморена, цял ден са пътували.
Върви, върви!
Вие също, мадмоазел Гуриен, вървете!
За какво да седите тук?!
Вървете, вървете при тях. Нека си кажа две думи със сина си.
Лоша работа...
Какво? - Не си разбрал какво?!
Съпругата!
И какво не и е наред?
Само няма нужда да се преструваш пред мен!
Всички са еднакви!
Не се ли разжениш сега...
Повече свобода няма да видиш!
Погрижете се за нея, татко. Затова я доведох.
Докторите казват, че раждането ще е трудно.
Когато дойде време...
повикайте акушер от Москва.
Не се притеснявай за жена си.
Но въпреки всичко... не трябва да се забравя...
"Природата както поиска, така и ще направи".
Кога заминаваш?
Утре.
Добре... добре.
Запомни, Андрей!
Ако ти загинеш...
на мен, стареца, ще ми е болно.
Но ако науча, че си се държал недостойно...
позорът ми ще е непоносим!
Трябваше ли да се казва това?
Андрей. Андрей.
Имам една молба към теб.
Обещай ми, че няма да се разделяш с него...
Истината е в него... и спокойствието.
Утеши ме.
Наглеждай Лиза...
Тя е истинско съкровище.
Понякога е капризна...
Да вземем например, нейното нежелание да живее на село.
А ти нали живееш тук.
Андрей...
Няма съмнение, за всички ти си добър, само че...
само че ти често съдиш и другите твърде строго.
Всички ние си имаме своите слабости.
А ти си толкова снизходителна.
Баща ни винаги беше твърд с нас.
Но най-много ти... изтърпя от него.
Обещай ми да мислиш и за себе си.
Бъди щастлива. - Ако ти беше щастлив, както аз...
Права си.
Аз съм нещастен.
Както и Лиза...
А най-лошото е...
че не знам от какво.
Андрей!
Моля, постои поне още ден, моля те!
Но има заповед, Лиза!
Аз не съм цивилен.
Моля те, не ме оставяй!
Обещай ми... че ще се върнеш.
Обещай ми, че всичко ще стане както преди!
Обещай ми, че отново ще ме обичаш.
Сбогом, Лиза.
Защо?!...
Той скоро ще се върне.
Хайде... хайде да вървим в къщи.
Принцеса Клес...
до края на дните си повече никак не проявила своите чувства
към херцог Немор.
Тя се оттеглила от света...
и никой... от тогава не е чувал за нея... нищо.
Колко тъжно...
Представи си...
да доживееш живота си като пленничка на своите спомени...
Това е бил невъзможен роман.
Не си права...
Няма невъзможни неща!
Всичко в живота зависи от характера ти.
И вярата в любовта.
Когато срещна княза, ти знаеше, че нямате бъдеще.
Разбира се.
Но понякога сред нощ аз го бленувам...
И се моля нощта да продължи колкото се може по-дълго...
Наташа, душице,
не бива да го обичаш... - Знам...
Да, не бива...
Но какво да направя със себе си...
Моля да ме извините.
Погледнете. - Не, посочената сума не е точна.
Още един крепостен акт.
Благодаря.
В живота си не съм подписвал толкова книжа!
Опитвам се максимално да облекча вашето бреме,
но сега вие сте един от крупните земевладелци.
На вас лежи огромна отговорност.
Прав сте.
Но искам да оставя време и за друго.
И за какво?
Да подобря живота на тези, които работят за мен.
Да строя училища, църкви... болници.
Нещо в този род.
Що за фрондьорство, скъпи мой Пиер.
Особено спрямо мерките на баща ми.
Надявам се, все още си Пиер, не е ли така?
Анатол!
Може ли аз също да ви наричам Пиер?
Разбира се. - Наричайте ме Елена.
Смятай, че ти е провървяло, Пиер.
Другите мой приятели тя не иска да ги погледне.
Знаейки колко са буйни... твоите приятели, Анатол...
въобще не се учудвам.
Обичате ли рози?
О, да... розите са красиви.
А знаете ли, че в Москва най-добрият розариум ви принадлежи?
Жал ми е за вас, Пиер...
Жал ви е за мен?!
Имате само задължения...
И нито минута за веселба.
Права сте.
Изглеждаше, че като получиш състояние ще можеш да си почиваш...
Но това не е така!
Може би ви трябва рамо...
Понякога да склоните глава...
Да се почувствате в къщи...
Каква красота!
Какъв прекрасен аромат!
Убодохте ли се?!
Позволете да ви помогна...
Няма нищо страшно, драскотина.
Това е нищо...
в сравнение с мъките на любовта...
"Всичко се промени около мен"
"Все едно попаднах в свят, който не познавам".
"Свят, в който моите идеи са безразлични за всички".
"Към мен проявява интерес прекрасно момиче".
"А вътрешният глас ми говори...
не е за теб това щастие".
"Привлича ме нейната женственост".
"Казвам си, трябва решителност... ".
"Нима аз я нямам...?!"
"Да бяхте тук... щяхме да си поговорим за това"
Лошо са обути...
Полюбувай се.
Обувките вече са износени.
Нови амуниции войската ще получи тук.
Ваше високо превъзходителство.
Интендантството много обещава, а малко дава!
Та така, скъпи мой князе.
Добре...
Важното е юнаците да си починат преди сражението.
Почакай за момент.
Обърни палатката, Иванов!
Вятърът духа от юг!
Денисов! Не си губи времето с глупости!
Да вървим да играем на карти.
Няма да играя с теб, Долохов...
Много "солено" ми излиза.
Малка цена за блясъка на моето общество!
Кой е... този господин?
Николай Ростов. Многообещаващ юнкер.
Помирисал ли си барут? - Още не, господине.
Не е имало възможност.
Най-добрата подготовка за боя с Наполеон е,
да играеш карти с Долохов!
Е, какво, нали няма да се уплашиш?
Какъв пък е този бедняга?!
Не знам... вероятно някакъв австриец се е заблудил.
Да вървим.
Господине, какво е станало с вас?!
Искам да видя генерал Кутузов.
Генерал-аншеф Кутузов е зает.
О, Господи! Боже мой!
Генерал Кутузов...
Пред вас е нещастния... Мак.
Главнокомандващ австрийската армия.
Мак...
Но вие сега трябваше да сте в Улм, с войската!
Моята армия вече я няма, генерал-аншеф.
Обкръжиха ни... и ни пометоха!
Наполеон... вече е тук!
Заповядайте.
Качвайте се.
Можем да дадем на хората само няколко часа... почивка.
След това ни предстои марш.
Отстъпваме ли, генерале?! - Разбира се, че отстъпваме!
Не искам да повторя съдбата на Мак!
Господа!
Кой е тук командир?
Ротмистър Денисов.
От ескадрона на Павлоградският хусарски полк.
Събирайте полка, ротмистър. Заминаваме при изгрев слънце.
Вашата задача е да разрушите мостовете след нашите колони.
Слушам!
Какво?! - Тихо!
Отстъпваме даже без бой?!
Това е безчестие! - Ростов, нали така?!
Тъй вярно!
Имате късмет, че познавам вашият баща!
Ще се престоря, че не съм чул!
Какво те прихвана?!
Реши с адютанта на Кутузов да спориш?!
Тези щабни, всичките са еднакви!
Защо не ни пускат да се бием?!
Не чу ли какво каза?!
Ние сме ариергард!
Нашият ескадрон ще стой... точно с лице към неприятеля!
Ето ги и французите!
Артилерия! Сега ще се посипе!
Е, какво пък, французино! Дръж се!
Господ е с нас!
Напред, напред! По-живо!
Тръгвай!
Отряд!
По моя заповед! Огън!
Стойте! Стойте братлета, ранен съм!
Не!
Стойте!
Денисов!
Ротмистър, моля ви!
Юнкер, жив ли си?!
Ставай!
Писмо за граф Ростов.
Ще му го предам.
Това е удивително!
Наполеон влиза във Виена...
Нашите отстъпват...
И какво, край на войната?!
Не, графиньо... страхувам се, че не.
Битка със сигурност ще има.
Даже императора замина при войската.
Какво ти е... мила?!
Извини ме.
Нали у нас е... на бавачката на Николенка е утре ден.
Да...
Не се тревожете, здрав е той.
Чувствам го.
Писмо! - Вижте, от неговият полк е!
Графе.
Но почерка не е неговият!
Какво чакате, татко, прочетете го!
Пиер... прочетете го, аз...
не мога.
"Мили мамо и татко".
"Простете ми, че не съм ви писал отдавна".
"Уви, дълго време не можех да си контролирам дясната ръка".
"Раниха ме в бой".
"Но сега съм в болница и съм по-добре".
"Ръката почти не ме боли и се надявам скоро да ме изпишат".
"Повишиха ме в офицер".
"Нямам търпение да се върна в полка". "Обичам ви. Николай".
Той е ранен!
Той е станал офицер!
Прочети го още веднъж, Наташа. Моля те.
Прочети го още веднъж.
Много добре.
Ръката почти не го боли... и скоро ще го изпишат.
Ох, слава Богу!
Та така, графиньо!
Скоро ще имаме повод... да празнуваме!
Живееш в обкръжение на скъпите ти хора и им се радваш.
Страхът от загубата се стоварва толкова неочаквано...
Съгласен съм.
Много съм щастлив, че Николай е оцелял.
Аз съм ви ужасно сърдита.
Вие толкова рядко идвате...
Виноват.
Но аз даже не можех да си представя как ще се промени животът ми.
Пиер!
Познавам ви достатъчно, че да позная лукавството.
Например... довечера...
вие не оставате у нас, но отивате на приема у княгиня Елена.
Да... нейният баща е управител при мен.
Затова ме поканиха.
И защо не ми казахте?!
Какво има да се крие тук...
Нищо.
Наистина ли нищо?!
Случайно да не сте се влюбил, а?!
Какво е това любов не знам...
Шегувате се!
Не ви вярвам! Любовта живее във всеки.
Когато тя дойде...
вие ще я познаете... - И как ще я позная?
Ще ви бодне ето тук...
Точно под сърцето...
Викали сте ме, татко.
Вие вече кой ден се срещате...
Той още ли е плах?!
Какво очаквате от този новак!
Вие знаете що за човек е той.
Как изглеждам? - Завърти се.
Ако и това не го размърда...
друго няма какво.
Днес на празника всички очакват твоят годеж, Льоля.
Да сложим край... на неопределеността.
Така да е...
Щом... имаме... имен ден на княгиня Елена...
Вдигам тост за нея.
Поздравявам ви от все сърце.
И бъдете щастлива...
и здрава.
Василий, какво е това?! Да не са размислили?!
О, не... маман.
Не се тревожете, дайте им време.
Те са млади и срамежливи.
Нужно е... време, маман!
Да.
Чудесна вечер, нали?
О, да...
Отдавна не съм празнувала толкова чудесно именният си ден.
Вероятно, гостите ви очакват...
Страхувате се да останете насаме с мен?!
Не... не, няма такова нещо.
Като че ли искате да прочетете мислите ми...
Така си е...
Знам толкова малко за вас.
Мили графе, аз съм жена.
И както всички ние...
искам да склоня глава на мъжка гръд.
И мислехте...
на чия... - На този, който обича!
Аз обичам...
Поздравявам ви.
Това е радост!
Нямам думи да опиша колко съм щастлив на такъв зет!
А на теб... Льоля.
По-добър мъж... не можеш да си пожелаеш.
Благодаря.
Бог да ви благослови, деца.
Да вървим.
Ето така...
Така сте много по-красив.
Пиер!
Не искате ли да си свалите очилата?!
Виноват.
Тя е толкова прекрасна...
Възможно, даже е твърде прекрасна.
Имаш ли доброволното намерение
да вземеш за жена
таз... Елена?
Имам добрата воля, отче.
Гледай там! Да тичаме, по-бързо!
Сълзите не са уместни, Ростов.
Нашият господар ще ни поведе на велика битка.
Трябва да сте щастлив.
Разбира се, че съм щастлив!
Бих умрял за него!
Ако каже, веднага бих умрял!
Както разбирам, императора иска
колкото се може по-скоро да влезем в бой.
Да.
Страхувам се, че е така.
Но нали рано или късно това ще се случи?
Ако искаме да играем...
по наполеоновите правила, да, така е.
Ако искаме да победим, трябва да го подмамим в планините.
Да го изтощим едно хубаво...
Казахте ли го на императора?
Разбира се.
Но императора ме пренебрегна.
Явно смята, че австрийците ще му помогнат да победи.
Но го чака изненада.
Тук баталията няма да я спечелим.
Бонапарт извърши... сериозна грешка.
Той отведе войските си...
и артилерията си от... Кобелница и Соколница.
Ние искаме да се възползваме от това.
Ще се стоварим върху него...
от хълмовете Працен, и ще обърнем нашата армия ето тук.
На юг.
Удряйки го по фланга.
Извинете, генерале.
Но няма ли при тази маневра да оголим собственият си фланг?
Ако французите превземат височините, оставени от нас...
те ще ни разрежат на две.
Този план го утвърдиха и двамата императори!
И генерал-аншеф Кутузов не изказа... възражения.
Ваша светлост!
Господа.
Заповедта е дадена.
Аз продължавам да мисля... че той е... недалновиден.
Но не можем да променим диспозицията.
Аз съм сигурен... че... всеки от нас...
е готов... да изпълни своя дълг.
И така...
Остана само да се преговори...
Знаете ли кое е най-важно преди сражение?
Трябва хубавичко да се... наспиш!
Ето така...
Имам честта.
Аустерлиц...
Искам слава...
Искам да бъда известен на хората...
Искам те да ме обичат...
Не съм виновен, че искам това...
Че само заради това живея...
Няма никога на никого да кажа за това,
но, Боже мой, какво да правя?!
Смърт, рани...
загуба на семейството, нищо не ме плаши...
Всичко ще дам за минута слава...
Да тържествувам над хората...
За любовта на хората към мен...
Които не познавам...
И няма да познавам...
А ако не остава нищо друго, освен това да умра...
Какво пък... ако е нужно...
ще го направя това... не по-лошо от другите...
Михайл Иларионович, какво чакате?!
Не ми е на сърце да оставям височините без гарнизон... ваше височество.
Но нали ще се спуснем и ще хванем Наполеон неподготвен?!
Не е ли такъв плана?!
Да... господарю мой.
Тогава Господ да е с вас, генерал-аншеф Кутузов.
Започвайте.
Да... господарю мой!
Там нещо се движи, нали?
В мъглата.
Може би-да, може би-не, Ростов...
Това не е наша грижа.
Лоши новини, ваше величество!
Французите са притеглили резервите от Виена!
Не е ли все едно?
Те ще дойдат чак след сражението.
Не е сигурно!
Майчице, Майко Божия...
Препускайте, господарю мой!
Препускайте незабавно!
За какво говори той?
Там са... французите!
Препускайте, ваше величество!
Спасявайте се и да ви помага Бог!
Генерале!
Ранен сте! - Моята рана е моят позор!
Спри ги, Болконски! Не им давай да бягат!
Да удържат позицията!
Всички назад!
Сражавайте се!
На бой!
За Русия!
Орли!
След мен!
На бой!
Колко е тихо... спокойно и тържествено.
Не е както когато тичахме, крещяхме и се биехме...
Как така не съм виждал преди това високо небе?!
И колко съм щастлив, че най-накрая научих за него...
Да, всичко е празнота, всичко е лъжа...
Освен това безкрайно небе...
Нищо, нищо няма освен него...
Но и това даже го няма...
Нищо няма...
Освен тишината...
Успокоението...
И слава Богу...
Това е прекрасна смърт.
Викали сте ме.
Татко...
Андрей е... загинал.
Получих писмо от Михайло Кутузов.
Пред очите му...
Не са го изнесли от бойното поле...
Твърде спешно бягали...
Страхливци!
Татко... - Ирен!
Кажи на Лиза!
Той си е заминал като герой...
Върви, върви.
Точно навреме.
Ръката...
Виж, рита...
Да...
Нещо не е наред ли?!
Нищо няма. - Боли ли те?
Не. Ще ми помогнеш ли да си легна?
Веднага.
Така по-добре ли е? - Да.
Има ли новини от него?
Не, няма...
Никакви.
Поне Андрей да беше дошъл...
Толкова ме е страх, а знаеш, че много ще го обичам...
Къде хукна, почакай! Постои!
Не мога! Не мога...
Ростов! Почакай ме!
Мамо!
Николай! - Мамо!
Николенка... - Мамо...
Николай се върна!
Петруша!
О, Никола... - Николай!
Татко! - Николай!
Наташа!
Наташа...
Соня, ти как си?
Всичко е наред.
Василий Денисов. Командирът ми.
Този, който ми спаси живота.
Миличкият Василий Денисов!
Благодаря!
Благодаря ви за брат ми! - Наташа!
Ти смути смелият хусар!
Такова нещо може да се случи само у нас.
Приятелю мой Василий.
Това е моята сестра...
Наташа. - Приятелю...
Сега вече много се радвам, че спасих живота ти.
Вярвах, че мога да разчитам на теб.
Скоро всичко ще ти върна.
Не бързай.
Няма ли никакви новини за Андрей Болконски?
Знам, че е бил на Аустерлиц. Това е всичко.
Съжалявам.
Австрийците!
Как ни подведоха!
Царя повече обвинява генерал-аншефа Кутузов.
Ами Наполеон?!
Него не го ли смятат за виновен?
Извинете, искам да ви представя капитан Долохов.
Заета съм, не виждате ли?!
Той е мой стар приятел!
Той ще отседне у нас.
Решихте да ме изненадате?!
Даже не се удостоихте с честта да ме попитате!
Моля, бъди радушна с него.
Щастлив съм да ви видя, графиньо.
Мъжът ми ще ви покаже покоите ви.
Моля да ме извините, чакат ме приятели.
Както ви е угодно.
Нямам намерение да причинявам безпокойство.
Красива жена имаш.
Тъжното е, че предпочита обществото на високомерни тъпанари!
Ненавиждам тези нейни приеми!
Благодаря за гостоприемството.
Е, добре...
Да вървим. Ще ти покажа твоите стаи.
Това е такъв шармант!
Какъв чудесен ден.
Аз съм влюбена.
В кого?
Какво значи "в кого"?!
Николай...
Не са ми нужни никакви обещания.
Знам, всичко се мени и не искам да те връзвам...
Ако не изпитваш повече...
Соня, ти си ангел.
Аз не съм достоен за теб.
Това е всичко, което ще кажа.
Прекрасно танцувате, ротмистър Денисов.
Кой знае кога пак ще мога да танцувам...
Ние с Николай трябва да се върнем в полка.
Толкова скоро?!
А не може ли да се забавите?
Много бих искал това, но...
уви, невъзможно е.
Натали... решавайте моята съдба.
Сега животът ми е във вашите ръце.
Аз...
Какво "вие"?
Омъжете се за мен.
Какво каза?! - Току що, след танца.
Как смее!
Мамо, миличка, не се ядосвайте.
Той не е виновен.
Наташа...
Влюбена ли си в него? - Не!
Кълна се!
Не съм му давала по...
Ой... а може и да не е така...
Той е мил, жал ми е за него!
Аз не нарочно, мамо...
Миличка, успокой се...
Не искам той да се измъчва заради мен!
Какво да правя?!
Простете ми, трябваше преди това да поговоря с вас.
Василий, да, трябваше.
Но нашето семейство... ви е много благодарно...
така че, простено ви е.
Боготворя вашата дъщеря...
Всички вие сте така добри към мен, че аз...
се самозабравих, въобразих си...
Толкова е топло във вашето семейство...
и ето, не се сдържах, това е.
Не се притеснявайте.
В нашият дом...
винаги ще сте добре дошъл,
Василий Дмитриевич.
Приятно ми беше да чуя обяснението в любов, ротмистър Денисов.
Някога и с вас това ще се случи.
Сигурна съм.
Защо него все го няма?!
Ангел мой... мисли за хубавото сега.
Ще ти помогнат.
Княгиньо.
Докторът вече е тук!
Ще отида да го посрещна.
Дишай...
Андрей!
Андрей...
Маша! - Андрей!
Жив си!
Маша...
Андрей...
Лиза как е?
Да влезем в къщи.
Дишай, дишай...
Да... влизай.
Бог е милостив...
Лиза...
Душицо...
Аз съм...
Какво направихте с мен...
За какво...
Време е вече. - Лиза!
По... помогнете и. - Да вървим.
Да вървим, Андрей.
Моля те, остави я.
Всичко е наред, всичко е наред...
Да вървим.
Всичко ще е наред.
Остави я.
Аз... още помня как се роди княгиня Мария.
Тогава също нямаше доктор.
Но всичко все пак се размина.
Е, какво?!
Излиза, че те пак са объркали!
Покажи се. Покажи се!
Да...
Жив си...
И беше загинал добре...
Също е нещо.
Малцина успяват да паднат с геройска смърт!
И след това да разказват.
Татко...
Отсега всичко ще е иначе между Лиза и мен.
Хубаво.
Ето това вече според мен.
Аз не я обичах както трябва да бъде...
На мен сега ми е даден втори шанс...
И няма да го пропусна.
Не! Това е женска работа!
Да ги оставим!
Да вървим, Андрей. Да вървим.
Андрей...
Прости ми, ангел мой...
Прости ми...
Немислимо!
Андрей само е успял да стигне за последният дъх на жена си.
Защо не е бил редом с нея от по-рано?
Лекувал се е след раняването.
Ще отида при него...
Скоро...
Може би, и вие ще дойдете с мен?
Не съм против, Пиер, но аз имам някой...
задължения, приети покани...
Чакат ме хора.
Живи и здрави да са!
Е, не е така...
Отидете при приятеля си.
Аз тук сама напълно ще се справя.
Добре.
Не желаете ли да станете?
Днес е слънчево... можем да се поразходим.
Имам мигрена от сутринта.
Това не е за първи път.
Вие, госпожо, да не сте бременна?
Бременна?!
Що за глупост?!
Нямам и най-малкото желание да имам деца!
Най-накрая, успокой се.
Колко прилича на теб!
Животът не е само военна служба...
Винаги си имал много интереси...
Водех такъв живот, какъвто избра за мен моят баща.
Но сега...
Андрей. Андрей!
Пиер!
Можеш ли да се представиш тази мъка, когато обичаш някого...
Надяваш се всичко да оправиш...
И, ето, ти си тук...
Държиш я за ръката... и виждаш края.
Разкажи... как са твоите дела?
Как е жена ти?
Елена и аз сме много различни.
А ти щастлив ли си?
Животът ми се промени.
Имам много планове...
Искам да подобря положението на селяните...
Да се старая за другите е радост за мен.
Ще останете за по-дълго, нали?
Ако разрешите.
А като се оправят разкалените пътища...
тогава искам да обиколя именията си...
Да видя как вървят реформите.
Реформи?! Дело е!
Какви реформи?
Ами... строя училища...
Пускам селяните, старая се да ги обуча да водят стопанство сами.
Такива работи. - Какво?!
Това е... диващина!
Обричате ги на безцелност!
Не, не, не, не, не!
Най-лошото което може да бъде, това е да караш селянинът да решава!
На селянинът трябва да се казва точно какво да прави!
Иначе...
Иначе той ще залинее, или...
Ще се пропива!
Така ли е, Андрей?
Ако Пиер вярва, че промените са за благо...
Нека се старае.
Пиер, помислих си...
Може би ще поканите Андрей... на обиколката из именията.
Блестяща мисъл, не е ли така?
Гледайте!
Какво е станало?
Гледайте каква красота!
Той като че ли казва- "Пролет, любов и щастие".
Вярвате ли в живот след смъртта?
Бих повярвал...
ако можех да повярвам в тоз живот.
Аз съм като този стар дъб...
не иска той да вижда ни слънце, ни пролет...
Няма да се съглася.
Животът ви не е свършил.
На тридесет и една години...
Главното е да живееш...
Главното е да обичаш...
И главно, да вярваш...
Не се засилвай! По-внимателно!
Ама как буйно язди...
Кой е това?
Не познахте ли?!
Това е Наташа Ростова.
Пиер... и княз Болконски.
Ама че приятна изненада!
При нас ли идвате?
Отиваме в моето имение, в Рязан.
Реката е размила брега.
Пътят ще го оправят около след пет дни.
Погостувайте ни.
А... този казак е...
моята дъщеря.
Соня, Соня, познай кой дойде?!
Княз Андрей!
Ама си фантазьорка! - Ето го, гледай!
Облечи си новата рокля. - Защо?
Много ти отива.
Нима е възможно така да се радваш?
За Наташа или за Ростов?
По-смело!
Потанцувайте с нас.
Пиер!
Соня...
Как да спиш?!
Погледни каква Луна!
Такава прелестна нощ не е имало никога!
Душицо, гълъбче, ела тук, хайде...
Виждаш ли?
Така бих клекнала, ето така.
Ще се хвана под коленцата...
Душицо, как може да си тъжна, да се напрегнеш трябва!
И бих полетяла...
Ето така. - Достатъчно, ще паднеш.
Виждате ли Луната, княз Андрей?
Може и да я вижда.
Той сигурно ужасно е страдал...
Иначе...
Защо той въобще не се усмихва?!
Така не бива...
Вярвам, той пак ще бъде щастлив.
О, Боже мой, що за прелест...
Така бих и полетяла...
Андрей, какво ви стана изведнъж?!
Не мога да остана.
Но нали ние...
Обещах на Николушка, че скоро ще се върна.
Пак ще се видим.
Обиколи владенията си.
А аз трябва да се върна, в "Плешивите гори".
Сбогом, приятелю.
Ние представляваме две от най-могъщите държави в Европа.
Именно ние днес трябва да решим съдбата на континента.
Русия и Франция са заедно.
Старата империя... и новата.
Само новата... може да промени хода на историята.
Да даде импулс на старото.
Но старото е здрава основа за новото.
Подобен съюз ще изолира и отслаби Англия.
Ще донесе свобода, братство и равенство на цяла Европа.
Да, условията за сключване на мир са ясни.
Ако и двете страни уважават... договореното.
Колко е красиво всичко!
Мислиш ли, че той е тук?
Вероятно.
Той трябва да е тук.
Цялото светско общество празнува мира.
А това е холандският посланик.
Ето го и Каленкур. От Франция.
Графиня Безухова.
Защото съм под разпореждането на генерал-анешефа...
Андрей!
Пиер!
Извинете ме.
Не знаех, че сте дошъл!
Сперански ме вика в новата комисия по военната реформа.
Още не съм приел поканата, но...
все пак реших да се поява в "светлините".
Гледайте! Наташа Ростова.
Помните ли я?
Поканете я.
Това момиче фантастично танцува.
Уважаеми графе. Уважаема графиньо.
Ще позволите ли да поканя вашата дъщеря?
Разбира се, княз Болконски.
Ако тя се огледа сега...
Какво?
Ако тя се огледа сега, тя ще стане моя жена.
Не слушай, случайно е.
Субтитри:Stalker
Благодаря на приятелка ми.
Обичам те, мило.