Pořád se ptám sám sebe jestli jsem udělal dobře, když jsem opustil to jeho město na vodě.
A nemyslím jen kvůli práci.
Pravdou je, že takového přítele,
opravdového přítele,
už nikdy nepotkáte.
Když jste se právě rozhodli pověsit na hřebík vaše námořnické boty,
když jste prostě chtěli cítit pod nohama něco pevnějšího.
Pak už jste kolem sebe ale neslyšeli tu božskou hudbu.
Ale jak říkával on:
"Nikdy nejste u konce, dokud máte dobrý příběh
a někoho, komu byste ho řekli."
Problém je, že by nikdo neuvěřil ani jedinému slovu mého příběhu.
Stávalo se to vždycky. Někdo vzhlédl... a uviděl ji.
Je těžké to pochopit.
Chci tím říct, že na té lodi nás bylo víc jak tisíc.
Bohatí lidé, přistěhovalci,
cizinci a my.
Ale vždycky to byl jediný člověk, jen jediný člověk,
který ji uviděl jako první.
Možná že jen tak seděl a jedl,
nebo se procházel po palubě.
Nebo si právě spravoval kalhoty.
Na chvilinku vzhlédl, letmě se podíval na moře
a uviděl ji...
A pak stál jako přikovaný a srdce mu bilo jak o závod.
A pokaždé...přísahám, že úplně pokaždé,
se otočil směrem k nám, k lodi, ke každému a zakřičel...
Amerika!
Přišel jsem o hodně peněz, v sázkách o to, kdo ji uvidí první.
Ameriku.
LEGENDA O "1900"
Zázrak! Svatá Rosalie!
Proč Svatá Rosalie, je to Madona z Lourdes!
Ten jeden, co uvidí Ameriku jako první. Je na každé lodi.
A nemyslete si, že je to náhoda. Nebo nějaký zrakový klam.
Je to osud.
Tito lidé měli tento konkrétní okamžik vepsaný do života.
A když byli děti, tak jste se jim mohli podívat do očí,
a když jste se podívali dostatečně pozorně, tak jste ji mohli spatřit...
Ameriku.
Viděl jsem toho z Ameriky tak málo.
Šest let na té lodi, pět plaveb za rok,
Evropa, Amerika a nazpět. Pořád promáčený od moře.
Když jste vkročili na půdu, tak jste se nemohli ani rovně vymočit do záchodu.
Byl v klidu. Myslím ten záchod.
Ale vy jste se kývali jak idioti.
Můžete klidně odejít z lodi, ale z moře...
Právě jsem zavíral. Co pro vás můžu udělat?
Když jsem se nalodil, tak mi bylo 24.
A zajímala mě jediná věc na světě : hrát na trumpetu.
Chci ji prodat.
Conn.
To není špatné.
Nejlepší žestě, jaké se dají koupit.
Mohly být, ve své době.
Už je to nějaká ta chvilka, co jste nehrál, že?
Jestli myslíte za peníze, tak už je to pár let.
Ale nikdy jsem nebyl takový, abych přestal s blues, tak jsem toho nikdy nenechal.
Nechápejte mě špatně...
Největší jazzoví hráči světa hráli na takové žestě, jako je tenhle.
Věřím že ano, ale od války chtějí lidé jasný zvuk.
Jemný zvuk, žádný jazz.
Teď už je to jen sběratelský kousek.
6 liber a 10 šilinků, víc nemohu.
Ježíši, to je jenom 20, 25 dolarů.
Ta trubka je celý můj život, pane.
Dobře, nikdo si na mě nevzpomene, třeba jako na Buddyho Boldena nebo Satchmoa,
ale i když jsem nikdo, tak přece musí mít větší hodnotu než 20 pitomých babek.
Když to berete takhle, tak bych se divil, kdybyste ji prodal za dva šilinky.
Zavřete dveře až budete odcházet, prosím.
Dobře teda, vyhrál jste.
Právě jste si koupil kousek hudební historie.
Jestli vám mám radit,
tak běžte ven a kupte si něco pořádného na jídlo.
Nechejte mě na ni alespoň naposledy zahrát.
Mladý muži, nemám času nazbyt.
Dobrá.
Ale pospěšte si, zavírám.
Děkuji.
Jak dva hrášky v lusku, že?
Jste v pořádku? Neomdlíte tady, že?
To je ta hudba, kterou jste právě hrál. Určitě ji poznáváte.
Co je to?
Nemá jméno.
Jen hrstka lidí byla poctěna tím, že ji mohla slyšet.
Ten styl!
Už od rána přemýšlím,
ale nemůžu přijít na to, kdo může být tento skvělý pianista.
Myslím, že jste o něm nikdy neslyšel.
Kdo je to?
Kdybych vám řekl, že tento pianista nikdy neexistoval, tak bych nelhal.
Nemám rád tajemství. Smrdí...jak špinavé prádlo.
No tak, mladíku, kdo to k sakru hraje?
To je moje tajemství.
Byl to první rok tohoto zasraného století,
Jak ho nazval neznámý černošský topič na Virginii.
Zkurvení zasraní pracháči. Nenechali tu nic než špačky od žvár a ubrousky.
Neztratili ani hodinky ani otlučené Elginky ani žádné posrané manžetové knoflíčky.
Co to tady melu? Není tu ani zasraný falešný prstýnek.
Ale, podívejme se tady! Celý doutník.
Na té oslavě musel být nějaký chudák.
Co je to za bordel. Hnusní ukurvenci. Zatracení pracháči!
Nikdy na nic nezapomenou. Kromě toho, když dluží peníze.
Co tady do pekla děláš?
Citróny T.D.
Jak se máš, Citrónku?
Přistěhovalecký bastard.
Tak to dělají přistěhovalci. Porodit na lodi,
a pak nechat na palubě další nenasytnou hubu.
A tak se vyhnout problémům s imigračním.
Co se stane z chlapce jako je on? Další imigrant.
Nevšímej si těch blbů, Citronku. Spolkni to, kluku.
Není to prso tvojí mámy, ale pořád je to mléko.
Nechali ho na klavíru v první třídě, asi doufali že si ho vezme nějaký boháč
a dá mu šťastný život.
- Není to tak, Danny? - Co myslíš?
A koho ten malý opičák dostal? Ubohého chudého negra!
Někdo z tebe udělal blbce, Danny!
Nasrat na bídu, vy smradlavé krysy z kanálu!
Na té krabici bylo napsáno T.D. Ví někdo z vás tupohlavců, co to znamená?
Ach, zapomněl jsem, neumíte nikdo číst!
Tak já vám řeknu co to znamená, je to Díky Danny! Díky Danny!
Nechali mi toho chlapce a já ho uživím!
Takže běžte všichni do prdele.
Danny, jak budeš říkat tomu malému?
Sakra, o tom jsem nepřemýšlel.
Na začátku se bude jmenovat po mně, Danny Boodman.
A pak dám doprostřed T.D.,
stejně jak si pracháči dávají manžetové knoflíčky na košile.
Bude to klasa, když dám písmena doprostřed, ne?
Všichni zasraní právníci mají svoje iniciály uprostřed jména.
Můj se jmenoval John P.T.K. Wonder.
- Ten který tě poslal na deset let do vězení? - Máš ňákou dobrou paměť, Číňane!
Jestli z mého syna vyroste právník, tak přísahám, že ho vlastníma rukama zabiju!
Ale stejně se bude jmenovat Danny Boodman T.D. Citron.
-Co vy na to? - Dělej si co chceš, táto. Ty jsi máma.
Je to dobré, ale něco tomu chybí, není to celé.
Není to syn žádného zasraného vévody, Danny!
Našel jsi ho v úterý, pojmenuj ho Úterý!
Nejsi tak tupý jak vypadáš, krasavče!
Našel jsem ho první měsíc prvního roku tohoto nového zasraného století,
tak ho pojmenuju 1900!
- 1900? Ale to je číslo! - Bylo, ale teď je to jméno.
Danny Boodman T.D. Citron 1900.
Danny, tvoje bambino není moc spokojené.
Jak může něco tak malého tolik srát?
Díky Danny?
Díky Danny.
Bylo to jako druhý příchod Krista.
A možná to bylo všemi těmi zázraky, které to dítě dostalo do vínku.
K čertu, dokázal na vodě úplně všechno kromě chození.
A slyšel jsem, že to zvládl taky.
A tak vyrostl malý 1900
v kolébce, která byla velká jako loď.
Ale protože měl Danny strach, že toho chlapce odvedou
kvůli nějakým obchodním dokumentům a vízům,
tak strávil své dětství věčně schovaný
v útrobách Virginie.
Dobře, tak teď to zkus sám.
Dej si prst na ta slova, tak ti nebudou utíkat písmena.
- Muž... - Správně, pokračuj.
Jde...
- Ma... - Ještě kousek.
Ma.
Čteš jak bůh, Citronku.
No a teď je dej všechna dohromady, něco jako klapky od kotle.
Pokračuj.
Muž-jde-k mámě!
Muž-jde-k mámě. Správně, pokračuj.
Podraz-mi-židli.
Danny, čemu se tak moc směješ?
Protože to jsou jména koňů. Nezdá se ti to směšné?
Miluju ta koňská jména. Podívej se na tohle.
Včera běžel v Clevelandu.
Šťastný-tanečník.
Poslechni si tohle.
Drzé-děvče.
A tohle. Rudá-vášnivá-máma.
Co je máma, Danny?
Máma?
Máma je kůň.
- Kůň? - Dostihový kůň.
Vlastně bych řekl, že je Máma nejlepší kůň na světě.
Když si vsadíš na Mámu, tak vždycky vyhraješ.
TANO D´ AMATO KRÁL CITRONŮ
Dane, dej sem prst a čti.
T.D. neznamená Díky Danny.
Kdo je tenhle buzík?
Pro dnešek už by čtení stačilo. Příliš mnoho čtení nedělá dobře.
A co dalšího nedělá dobře, Danny?
Všechno co je mimo Virginii.
Všechno.
Na zemi jsou žraloci, kteří tě sežerou zaživa. Drž se od nich dál, slyšíš?
Vidíš tohle?
To byl bílý žralok. Nejhorší druh.
Danny, co je sirotčinec?
Je to něco jako velké vězení, kam zavírají ty, co nemají děti.
Takže kdybych nebyl s tebou, tak by tě zavřeli do sirotčince?
Přesně tak, Citronku. Dobrou, dobrou.
V tomto kromobyčejném plovoucím městě jménem Virginia,
našel 1900 kromě otce
celou rodinu, složenou z opravdu jedinečných lidí.
Třeba jako lodní lékař.
Otevři ústa, takhle.
Do prdele doktore, co to máš zavěšené v krku? Jsi nemocný?
Jak se jmenuješ, doktore?
Doktor Klausermanspizwegensdorfentage.
Co je to za jméno! Než by tě ve spěchu zavolali, tak by byli vyřízení!
Celá ta změť kuchařů, námořníků, rádio operátorů a číšníků
se o něj dobře starala.
A každý se mu svým způsobem pokoušel vštěpit to,
o čem si myslel, že má být dobrým vychováním.
Dokonce i kapitán lodi se stal součástí té bláznivé rodiny.
Kapitán Smith, moudrý muž, měl jen tři nedostatky:
trpěl klaustrofobií, měl strašný strach z utonutí
a nesnášel sladké.
1900, kolikrát jsem ti říkal, abys sem nahoru nikdy nechodil?
Obzvláště, pokud se jedná o kradení!
Dej tu svou kořist tam, kde jsi ji ukradl, a vrať se tam, kam patříš,
jestli nechceš do sirotčince. Hned!
Pane Danny Boodmane, tahle sirotčí záležitost musí skončit!
V každém případě je to protizákonné.
Nasrat na zákon!
Micku, na co myslíš uprostřed bouře?
Co? Myslíš, že se můj právník nikdy neměl narodit?
Si, si, ta bouře.
Si piš, že sem ho varoval, a pak sem mu urval hlavu.
Myslíte na chleba s marmeládou?
Ano!
Víš co, Micku? Myslím, že jsi loco.
Měl bych mít gusto.
Danny, řekni Pedrovi, jak jsem tomu právníkovi utrhl hlavu.
Warldorfovi? Nikdy jsem tam nebyl.
Bílí mě nechali tak akorát čistit hovna ze svých záchodů.
Dávej pozor, Danny!
- Danny! - Utíkejte, rychle!
- Můj bože. Doktora. - Zavolejte doktora.
Běžte pro doktora, rychle.
Danny, ty šílenče, mluv se mnou.
To nic, jen mě někdo poplácal po zádech.
Počkej, doktor tu bude hned.
Doktore Kla-Kla-Klause...
Klau-Klausermane!
Klausermanspizwegens Frischerri...Kemmanschove...
Quick na Spoušti vedl
nad Boží ránou a
Dobrý čas
byl diskvalifikován.
Drzý šéfík
a Sir Thogar...
Starému Dannymu trvalo tři dny, než se zmátožil.
Pustil se už do šestého dostihu v Chicagu, kde Pitná voda
vyhrála o dvě délky nad Zeleninovou polévkou a o pět nad Modrou nadací.
...až půjdu údolím stínů smrti, nebudu se bát...
Dr Klausermanspizwegensdorfentage
prohlásil, že kdyby se Danny tolik nesmál,
tak by se pravděpodobně uzdravil.
Ale historie není tvořena z "kdyby". A to je jediné, čím si můžeme být jisti.
A tak se z ničeho nic
stal 1900 sirotkem podruhé.
DÍKY DANNY
- Ve jménu otce i syna i ducha svatého. - Amen.
Takže 1900 bylo devět let.
Cestu mezi Evropou a Amerikou urazil tak padesátkrát.
Moře mu bylo domovem.
No ano, a jeho kůže byla pokrytá šupinami a namísto paží měl dvě ploutve.
Je to všechno pravda.
- Na to můžete dát krk. - Ale je to absurdní.
Je to čistá pravda.
Nikdy nevkročil na suchou zem. Nikdy.
Viděl ji v přístavišti snad stokrát, ale nikdy neopustil loď.
Problém byl v tom, že svět jako takový, vlastně ani neexistoval.
Nebylo tam žádné město, fara, nemocnice, vězení nebo baseballový tým,
které by znal.
Neměl žádnou vlast, žádné datum narození, žádnou rodinu.
Bylo mu osm let, ale úředně se nikdy nenarodil.
Amerika!
Je to únos.
Mohli by na vás hodit obvinění z únosu,
kdyby se jednoho dne objevili příbuzní toho chlapce.
Po osmi letech o tom vážně pochybuji.
Nicméně si myslím že je na čase, abychom toho chlapce nechali normálně žít.
Napsal jsem důvěrný dopis, a chtěl jsem vás požádat, abyste ho doručil řediteli sirotčince.
Dobrá, kapitáne. Kde můžeme najít toho chlapce?
Bocmane, ukažte pánům cestu.
Kupředu.
Co je vevnitř? Vy s tím nákladem, zastavte. Musíme prohledat všechno.
- Viděli jste malého chlapce? - Nikdy jsem ho neviděl.
O 22 dnů později, když Virginie mířila do Ria,
Ještě pořád 1900 nenašli, ale měli stopu vedoucí k tomu, co se mu mohlo stát.
Každý měl ve svém srdci smrt,
protože k tomu chlapci přilnuli,
i když by to žádný z nich nepřiznal.
- Kapitáne! Kapitáne! Vzbuďte se! - Nechejte mě spát! Zařiďte to vy.
- Kapitáne, je to naléhavé! - Ježíši.
- Potápíme se? - Něco horšího. Mnohem horšího.
- Jak se jmenuje? - 1900.
- Ne ta píseň, ten chlapec. - 1900.
Jako ta píseň.
Kapitán Smith se ho chtěl v té chvíli zeptat na strašně moc věcí.
Jako třeba : " Kde ses sakra naučil hrát na klavír?"
Nebo "V které zatracené díře jsi byl schovaný?"
Nebo: "Odkud máš pro rány boží tu hudbu,
která z tebe jakoby tryská aniž by sis to vůbec uvědomoval?
Ale byl to uniformovaný muž.
A jediné na co se zmohl bylo: "1900, tohle všechno je naprosto proti pravidlům."
Nasrat na pravidla.
Řekl to přesně tak: "Nasrat na pravidla."
Ale nechápu, co má s tímhle vším společného ta deska.
Nejste zrovna nejostřejší nůž v příborníku. To je jeho hudba.
Hudba Dannyho Boodmana T.D. Citrona 1900.
Nejlepšího klavíristy sedmi moří.
Úžasné.
Pokud je to všechno pravda, tak ta deska musí mít obrovskou hodnotu.
Tahle deska z nás obou může udělat boháče.
Ta deska by neměla existovat.
Jediná existující matrice byla zničena ihned po té, co byla pořízena.
No, ona to je matrice.
Docela užitečná pro okamžité nahrávky, nebo něco takového.
Jak se vám to dostalo do rukou?
Strávil jsem skoro celý den tím, že jsem dával ty kousky dohromady.
Našel jsem je náhodou, schované uvnitř jednoho z těchto dvou klavírů.
Koupil jsem je od obchodníka s použitým zbožím,
který vystěhovával starou nemocniční loď dole u Plymouthu.
Za pár dnů ji zničí.
Co myslíte tím "zničí"?
Je to někde tam.
Zpomalte sakra tu kladku!
Pomalu tam nahoře, pomalu!
- Odkud jste? - Z Liverpoolu.
- Co děláte? - Jsem holič. - Najměte ho. - Mockrát díky.
Další. Jaké je vaše povolání?
- Jsem námořník, kuchař, holič. - To je pro nás moc věcí, ven!
- Jsem taky dobrý mechanik. - Ven! Další.
- Co děláte vy? - Hraju na trumpetu.
Na palubě už máme muzikanty.
Další. Vypadněte.
Kam to sakra jde?
- Co to bylo? - Nevím.
Když se neví co to je, tak je to jazz!
Jazz.
- Jak se jmenuješ ? - Max Tooney.
Dobře.
Byl to ten nejšťastnější den mého života.
Všichni ti lidé, s nadějí v očích,
loučení, sirény a velké plovoucí město, které se chystalo odplout.
Bylo to jak jedna obrovská oslava, velký flám, jen pro mě.
Ale jen o tři dny později se oceán těmi oslavami unavil.
Najednou se uprostřed noci rozběsnil a celou silou to přerušil.
Chlápek, který hraje na lodi na trubku,
toho nemůže moc udělat, když běsní bouře.
To že nehraje, je všechno co může udělat proto, aby věci ještě víc nekomplikoval.
Ale já jsem nesnesl, být tam dole.
Něco mi v hlavě říkalo: "Zemřel jako krysa."
A já jsem nechtěl zemřít jako krysa.
Sakra, ztratil jsem se.
Conne, co se děje?
Přišel jste o svou odolnost vůči moři?
Vy jste ten nový trumpetista, že?
Hrajete na Conna, že?
Pojďte se mnou. Mám na to vaše utrpení lék.
Pojďte za mnou.
- Odjistěte brzdy, prosím. - To je šílenost.
Věřte mi. Odjistěte brzdy.
Vyskočte vedle mě.
- Co jste...blázen? - Lépe když naskočíte hned, pak už nebudete moct.
- Řekněte mi, máte děti? - Ne.
Tak to vás brzy zavřou do sirotčince.
Je to blázen.
- Mami ! - Vidím, že se vyznáte v koních.
- Trochu. - Výborně!
Bylo to, jako by nás houpalo moře, a když jsme tak plavali kolem dokola,
a naráželi do lamp a nábytku,
tak jsem poznal, že jsme vlastně
tančili s oceánem. Ztraceni uprostřed, šílení tanečníci,
obklopení smavým waltzem na zlatém parketu večera.
Dáte si?
Dobrý večer, kapitáne.
- Svezl byste se? - 1900!
Věděl jsem, že jste to vy. Kdo na téhle lodi by udělal něco tak šíleného kromě vás, 1900?
Byl to jen pokus, pane.
Až to zdokonalím, tak se určitě něco podobného nebude opakovat.
Podle mě to byly brzdy. Nechejte je opravit.
- Řekni mi znova, jak velké bylo to zasrané okno. - Bylo to obrovské zkurvené okno.
Budem na téhle lodi přikládat uhlí až do nekonečna.
Sakra!
Aspoň víš co z tebe bude, až vyrosteš.
- Conne. - Co?
- Jsi z New Orleansu, že? - Jak to víš?
- Miluju to město. - Opravdu? - Už jsem tam nějakou dobu nebyl.
V zimě je nádherné.
A v březnu
se můžeš odpoledne spolehnout na to, že když to nejmíň čekáš,
tak se snese mlha, mléčná přehrada,
která visí těsně u lamp, a která všechno odkrojí.
Jak bílá čepel. Je to kouzelné.
Domy ztrácejí horní patra, stromy větve,
Katedrála St. Louis ztrácí špičku věže, a lidé procházející kolem ztrácí hlavu.
Od krku nahoru se všechno vytrácí.
A tak vidíš na Jackson square jen hromadu těl bez hlav,
která klopýtají a narážejí do sebe a ptají se:
''Jak se má máma a ostatní?''
Přesně tak. Škoda, že to netrvá dlouho.
Ale jak víš všechny tyhle věci?
Víš,
co jsem přišel na tuhle loď, tak jsem hodně slyšel povídat o chlápkovi,
který má jméno dlouhé jak nákladní vlak z Georgie.
Zdá se, že se narodil na téhle lodi, a nikdy ji neopustil.
Šílená historka. Dvacet let, aniž by vkročil na zem.
27.
Říkají, že ten chlápek hraje takovou hudbu, kterou nikdy nikdo předtím neslyšel.
Taky jsem o něm slyšel.
Napřed jsem si myslel, že jsi to ty.
- Ale něco mi na tom nesedělo. - Samozřejmě.
Říkal jsem si: "Pokud je to 1900, tak jak je možné, že zná New Orleans?"
Protože ty jsi byl v New Orleans.
A kdybych ti řekl, že jsem do toho města nikdy nevkročil, věřil bys mi?
Ať už jsi kdokoliv, já jsem Max Tooney.
Rád tě poznávám.
Jak jsme na tom? Měli bychom ji vyhodit do vzduchu,
a ne čekat, až ji sežerou ryby.
Jsme téměř hotoví, nakládáme poslední věci.
Ne tak rychle, ne tak rychle.
- Kam sakra jdete? - Musím někoho najít.
Vy hajzli jedni, nechejte mě jít na palubu.
- Mohl byste to zopakovat? Myslím, že jsem vás nepochopil. - To si pište.
Nevyhodíte do vzduchu vůbec nic, protože na té lodi je můj nejlepší přítel.
- Budete zodpovědní za vraždu. - Vyveďte ho odsud.
- Udělejte co chcete, ale držte ho dál od mé práce.
Nevymýšlím si to a nejsem blázen.
Když říkám, že na palubě Virginie je muž, tak to proboha znamená, že tam je.
Uklidili jsme ten kotel od přídě až po záď. Nezůstali tam ani kliky. Jen dynamit. Halda dynamitu.
Jak si můžete být jistý, že je na palubě muž?
Jestli máte důkaz tak ven s ním, protože já jsem ten hajzl, který zmáčkne tlačítko.
Jsem si jistý, že tam je.
Na Virginii jsem strávil svoje nejlepší léta.
Našli jste ve třetí třídě ten kolmý klavír?
Virginia je jediná loď na světě s kolmým klavírem ve třetí třídě.
Byl tam ten kolmý klavír nebo ne?
Ve třetí třídě byl klavír, ale nebyl kolmý. Byl normální.
I kdyby byl kulatý, tak co to má sakra společného s nějakým přízrakem na palubě?
Na palubě té nemocniční lodi je tisíce mrtvých duší.
Vypadněte z mé kanceláře, nebo zavolám policii.
Nešahejte na mě!
Mezi těmi tisíci mrtvých duší, je nejlepší klavírista na světě.
Ale neříkejte, zatracený klavírista?
A co jste dělal celé ty roky na Virginii? Tahal za provazy?
- Co jsem dělal na Virginii? - Ano.
Co jste dělal?
Hrál jsem.
Dámy a pánové, Bill Douglas si vás dovoluje přivítat na palubě Virginie,
a přeje vám příjemný večer strávený ve společnosti Atlantické jazzové kapely.
Prosím, 1900, jen normální věci, dobře?
Hrajeme, protože oceán je velký a děsivý.
Hrajeme, takže lidi necítí jak ubíhá čas.
a mohou tak zapomenout na to kdo jsou a kde jsou.
Hrajeme, aby tančili. Protože když tančíte, tak nemůžete umřít.
A cítíte se jak bůh. Hrajeme ragtime, protože na tu hudbu tančí i bůh,
když se na něj nikdo nedívá, což znamená, že bůh je černoch.
Končíme, hoši.
Ježíši, musel jsem být opravdovým hříšníkem. Je to tak, Bože?
Zkuste tohle dohonit.
Ale teprve ve třetí třídě, hrál 1900 opravdu svou hudbu.
Chodíval tam odpoledne, nebo pozdě v noci,
když nemusel hrát normální věci,
a jeho hudba byla všechno, jen ne normální.
Na co sakra myslíš, když hraješ?
Kam se utíká tvá mysl, když brnkáš na klapky?
Včera v noci jsem byl v nádherné zemi.
Ta žena měla ve svých vlasech parfém, a všechno zářilo.
Bylo tam plno tygrů.
Cestoval, a pokaždé skončil na nějakém jiném místě.
V srdci Londýna, ve vlaku uprostřed země,
na pokraji obrovské sopky,
v největším kostele na světě, počítajíc sloupy a hledíc na kříže.
Cestoval.
Hej ty, zahraj nám bellu tarantellu!
Lidé, kteří opouštěli loď mluvili o zvláštní hudbě
a klavíristovi, který jako by měl čtyři ruce, kolik not zvládl hrát.
A kolovali podivné báchorky, některé dokonce pravdivé.
Jako třeba to o americkém senátorovi, který se jmenoval Wilson,
a který cestovával třetí třídou,
jen aby slyšel hudbu Dannyho Boodmana T.D. Citrona 1900.
Amerika!
Proč jste přestal? Pokračujte, prosím.
Je mi líto, senátore. Jsme v přístavišti, a já hraju jen na otevřeném moři.
- Ale to je absurdní. - Přístavy jsou na zemi.
- A na zemi já nehraju. - Tím chcete říct, že jste nikdy nebyl na turné?
Co to je?
Dlouhé cesty, na kterých umělci
- ukazují svůj talent celému světu. - A jaký to má smysl? To jsem dělal vždycky.
Svým způsobem. Omluvte mě.
Mohl byste mi poskytnout interview?
- Inter...co ? - Interview?
Co je to?
Senátor se zeptal: "Co byste chtěl nejvíc dělat,
až se vrátíte zpět do svého rodného města?"
A 1900 odpověděl: " V Paříži bych se chtěl nejvíc dívat
na Eiffelovu věž když zapadá slunce, na lidi, kteří se vrhají dolů,
pokoušejíc se podle jejich řevu poznat,
odkud jsou, předtím než se rozplácnou po celém okolí."
Proč sakra nevypadneš? Jen jednou. Jedenkrát.
Uvidět svět vlastníma očima.
Přemýšlel jsi o tom někdy? Mohl bys dělat cokoliv bys chtěl.
Lidé by z tebe šíleli.
Vydělal bys haldu prachů. Koupil by sis parádní dům.
Našel by sis ženu. Proč ne?
Bůh ví, že nemůžeš strávit celý život tím,
že budeš cestovat tam a zpátky, jak nějaký blb.
Svět je tam venku. Stačí přejít lávku.
- Co je lávka? - Jen pár hloupých kroků.
Ježíši, všechno čeká na konci těchto kroků.
Proč to prostě neuděláš?
Jednou.
Proč prostě nevypadneš?
Proč. Proč. Proč. Proč.
Proč. Proč.
Myslím, že vy lidé ze země,
mrháte spoustou času tím, že se ptáte proč.
Přijde zima a nemůžete se dočkat léta.
přijde léto, a máte hrůzu ze zimy.
A tak vás nikdy neunaví cestování,
pořád se honíte za nějakým vzdáleným místem, kde je věčné léto.
To se mi nezdá dvakrát nejlepší.
Zastavte, se vším přestaňte!
- Řekněte jim, aby oddělali rozbušku. - Oddělejte rozbušku!
Měl byste se pořádně modlit, abychom tady někoho našli,
třeba i toho, kdo si plete třínohého švába s klavírem.
Je to jak hledat jehlu v kupce sena.
Pane, našel jsem to.
Tohle je jeho kajuta.
Promiňte, že jsem se přidal,
ale vaše hudba byla tak silná.
Bravo. Friuli, abych byl přesný.
Nevypadáte moc šťastně, že jedete do Ameriky.
To není Amerikou.
Je to tím, co jsem nechal doma.
Ještě před pár lety jsem znal jenom svoje pole.
Svět pro mě začínal i končil tam, na tom malém kousku země.
Nikdy jsem nešel po hlavní ulici města.
Možná to nedokážete pochopit.
Rozumím tomu skvěle.
Vím o někom kdo prošel něčím velmi velmi podobným.
A jednoho krásného dne mu taky vyschlo pole?
A jeho žena také utekla s knězem?
A vzala si horečka jeho pět dětí?
- Ne, ale také skončil sám. - Pak má víc štěstí než já.
Pořád mám ještě dceru. Nejmladší.
Přežila.
A kvůli ní jsem se rozhodl, že se postavím svému nepříznivému osudu.
A bezcílně všude možně cestovat.
A pak jednoho dne, když jsem procházel jedním z mnoha měst,
které jsem nikdy předtím neviděl,
jsem se ocitl na kopci,
a tam jsem uviděl tu nejkrásnější věc, co jsem kdy v životě viděl.
Moře.
Moře?
Nikdy předtím jsem ho neviděl.
Bylo to jako by do mě uhodil blesk.
Protože jsem uslyšel jeho hlas.
- Hlas moře? - Ano.
Hlas moře.
Nikdy jsem ho neslyšel.
Hlas moře je jak křik, mocný a silný.
A křičel a křičel a řval:
"Ty!
Co máš v hlavě nasráno!
Život je úžasný!" Chápete to?
Úžasný.
Nikdy jsem o něm tak nepřemýšlel. V mé hlavě se děl převrat.
A tak jsem se s ničeho nic rozhodl změnit svůj život.
Začít úplně odznovu.
Změň život, začni odznovu.
Řekněte to vašemu příteli.
1900!
Tady je Max Tooney, tvůj přítel.
No tak, 1900, také jsem tvůj přítel!
I když jsme se nikdy nesetkali. Neboj se, nejsou tu žádní poldové.
Říkal jste něco o klavíru, kde přesně byl?
Našli jsme ho tam.
1900!
Dámy a pánové,
Bill Douglas si vás dovoluje přivítat na palubě Virginie,
a přeje vám příjemný večer strávený ve společnosti Atlantické jazzové kapely.
Na housle hraje váš věrný Bill Douglas!
Na basu Freddie Locano!
Max Tooney na trubku!
Jim Jim Breath Gallup na trombón!
Sam Scalisi na bubny!
Na saxofon Sam Sleepy Washington!
Na bandžo Oscar Delaguerra!
A konečně, na klavír Danny Boodman T.D. Citron 1900!
Ten nejlepší!
- Ještě naposled 1900. - Jen normální věci.
Končíme, hoši.
Musíš se vystavovat na odiv, ty pacholku špinavého topiče.
Přijde ten večer, kdy publikum nevezme ty tvoje šaškárny.
A tu noc, přísahám,
tě osobně hodím přes palubu.
- Kde ji bereš? - Co?
- Tu hudbu. - Nevím.
Vidíš támhletu tu ženu například?
Vypadá jako někdo, kdo zabil svého manžela, za pomoci svého milence.
A teď utíká s rodinnými šperky.
- Nemyslíš, že je ta hudba jako ona? - Sakra, máš pravdu.
A vidíš támhle toho chlapa?
Nemůže na nic zapomenout.
Jeho hlava puká ve švech pod náporem vzpomínek a on s tím nemůže nic udělat.
Poslechni si jeho hudbu.
A podívej se na tamtu.
Vypadá jak prostitutka, která si myslí, že se z ní stane jeptiška.
To je neuvěřitelné.
A teď se podívej na tohoto.
Vidíš jak jde?
Řekl bych, že má oblek někoho jiného, soudě podle toho, jak ho nosí.
Řekl bych, že je to černý pasažér, který proklouzl do první třídy
hledajíc milostné dobrodružství. Ten má Ameriku vepsanou v očích.
On ji uvidí jako první. Už ho skoro vidím, jak křičí.
1900 uměl číst.
Ne knihy, to umí každý.
Četl lidi. Znamení, která s sebou nesli.
Místa, zvuky, vůně.
jejich zemi, příběh. Všechno co v nich bylo napsáno.
Četl, a s nekonečnou péčí katalogizoval, uspořádával a dělal pořádek
v té nesmírné mapě, kterou si nesl ve své mysli.
Možná svět nikdy neviděl,
ale svět sám, procházel tou lodí téměř po třicet let.
A on ho téměř třicet let špehoval,
a kradl jeho duši.
Amerika!
Singleton, Lee Claire.
Prosím?
Neznáte mě, ale rád bych věděl, jestli bychom si mohli trochu popovídat.
Trochu popovídat? O čem?
O čemkoli co se vám líbí, o počasí? Zvolte nebo zamítněte téma.
Tohle je oplzlý telefonát.
Prosím?
- To jsou dostihy? - Ano,samozřejmě. Chcete si vsadit?
- Můžete mi říct, jestli jede Máma? - Ne, její sestra.
- Myslím, že je to nedorozumění. - Strčte si to svoje nedorozumění někam!
Víte, telefon by měl vždycky spojovat jen dobré lidi.
Pokračujte v tom a přísahám, že tam za váma přijdu,
a ukážu vám, jak může být dobrý člověk útočný!
Si myslíte že nevím, kdo jste?
Sakra, už je tady!
Vy jste ten chlápek s tím divným jménem?
Vidím vás.
Chceme si s vámi jen promluvit!
- Do prdele! - Kde to sakra jsme? - Zastav, ty všiváku!
- No tak! - Nechceme ti ublížit!
Jsme muzikanti. Sidemeni.
- Bon appetie. - Můžeš to zopakovat, můžeš to zopakovat.
Vy jste ten, který hraje deset druhů jazzu v jednom?
Abych řekl pravdu, tak jsem je nikdy nepočítal. Jsem jen klavírista.
- To je on. - No měl byste radši začít počítat.
Poslal nás sem muž, který vymyslel jazz.
- Opravdu? A co chce ode mě? - Vyzývá vás k souboji klavírů.
K souboji klavírů?
Co je sakra souboj klavírů?
To je souboj, v kterém máš namísto pistolí klavíry.
Je to hudební záležitost. Žádná krev, jen trochu nenávisti.
Opravdová nenávist, zažraná pod kůži. A rify jaké jsi nikdy neslyšel.
Občas to trvá celou noc a na konci jeden vyhraje.
1900!
Na vašem místě bych si nebyl tak jistý, že je pořád tady.
Pokud ho aspoň trochu znám, tak nemůže být jinde.
Tím jsem si jistý.
Odešel. Co by tady bez klavíru dělal? Všechno je pryč.
A kromě toho, když byla válka, tak kdo ví?
Možná už není na tomto špinavém světě.
Někdo jako on nekončí jako ostatní.
- Není to jeho styl. - Myslete si co chcete.
Ale nemůžu žádat majitele, aby držel nad hladinou tento vrak
jen kvůli někomu, kdo neexistuje. Nemůžu to moc dlouho protahovat.
1900! Tady je Max! Musím si s tebou promluvit!
A co ten souboj? Jak to dopadlo?
Jelly Roll Morton se nalodil na Virginii v Bostonu v létě roku 1931.
Celý v bílém, na ruce měl diamant velký jak karbanátek.
Dokonce i okraje jeho ponožek byly pokryté diamanty.
Jelly Rolle, z jakého důvodu jedete parníkem do Evropy,
když jste nikdy nebyl na ničem větším než na člunu na Mississippi?
O Evropu mi vůbec nejde.
Jediný důvod, proč nastupuju do těchto mizerných necek je ten,
že se chci setkat s jedním mužem. Říkají o něm, že hraje vysoký klavír.
A slyšel jsem, že má malý problém s tím, kráčet po zemi.
- To mluví o mně? - To se vsaď, že mluví o tobě.
Řekl: "Jelly, je tady někdo, kdo umí hrát na klavír líp, než ty."
Tak jsem si řekl: "Sakra! Jak může tenhle kocourek hrát tak dobře,
když nikdy nevytáhl koule z té zatracené lodi?"
"Do prdele, Jelly, ty jsi vymyslel jazz!"
A tak jsem si řekl": "Můžeš si dovolit jet první třídou do Evropy
a taky loď, která tě vezme, lusknutím prstů."
Vyfoťte si to.
- Řekni mi pravdu. Máš strach? - Nevím.
Proč souboj? Co se stává při souboji?
Zdálo se, že je mu to docela jedno.
Jako by tomu nikdy neporozuměl. Ale byl zvědavý.
Chtěl slyšet, jak ten ďábelský vynálezce jazzu hraje.
Neřekl, že je to vtip. Opravdu věřil, že ten chlápek vymyslel jazz.
Já si myslím, že se chtěl přiučit něčemu novému.
Takový prostě byl. Tak trochu jako starý Danny.
Neměl soutěživého ducha.
Nezáleželo mu na tom, kdo vyhraje. Zajímal ho to ostatní.
Je to pravda!
Myslím, že sedíte na mém místě.
- Vy jste ten co vymyslel jazz, že? - Říkají to.
A vy jste ten který nemůže hrát, když nemá pod zadkem oceán, že?
To říkám já.
Jerry Roll Morton nehrál, on ty tóny laskal.
Bylo to, jako když klouže samet po těle ženy.
Jeho ruce byly jak motýli, tak lehké.
Začínal ve slavných kriminálnických čtvrtích v New Orleans,
a všechno co se naučil, pocházelo z místních bordelů.
Lidé, kteří se bavili nahoře, nechtěli žádný randál.
Chtěli hudbu, která by klouzala za záclony a pod postele.
Aniž by byla narušena vášeň. Takovou hudbu hrál ten chlápek.
A v tom byl fakt nejlepší.
- Bravo! - Bravo!
Teď je řada na vás, námořníku.
Do toho.
Co to dělá?
Není to koleda?
- Vyhrál? - Ne, jen se rozehřívají.
Bravo!
- Co se s tebou děje? - Nemůžu si pomoct. Ta hudba mě rozplakává.
Hrom do tebe! Vsadil jsem roční plat.
Takže s tím přestaň,
a začni přemýšlet o své hudbě.
- Můžu si taky vsadit? - Ne. - Přináší to neštěstí, vsázet na sebe.
Ale já si nechci vsadit na sebe, ale na něj. Je nejlepší.
- Jsi blázen, víš o tom? - Když prohraješ, tak dostaneš zpátky své peníze.
To je přesně ta samá skladba, miláčku.
- Prohrál, pane? - Ještě ne.
Bravo!
Tohle si narvi do prdele.
Maxi?
- Dáš mi cigaretu? - Moc dobře to nezvládáš.
- Dej mi cigaretu. - Ty nekouříš.
Co se s tebou děje? Mohl bys toho chlapa porazit levou zadní! No tak!
- Promiňte, neslyšel jsem. - Nic jsem neříkal.
Bravo!
- Dáš mi tu cigaretu? - Dalších sto let budeme házet uhlí,
- a jediné co řekneš je... - Dej mi tu zkurvenou cigaretu, ano?
Řekl sis o to, šmejde.
Vykuř ji ty. Já nevím jak.
- Vyhrál? - Ano, vyhrál.
Věděl jsem, že vyhraje.
Jelly Roll Morton strávil zbytek plavby zavřený ve své kajutě.
Když jsme dopluli do Southamptonu, vystoupil z lodi a vrátil se do Ameriky.
Vzpomínám si, jak se na něj 1900 díval, když sestupoval do prázdného přístaviště.
A řekl jen: "Nasrat i na jazz."
Přesně takhle to řekl: "Nasrat i na jazz."
- To je neuvěřitelná historka, neuvěřitelná. - Uniklo mi něco důležitého?
- Dalo by se to tak říct. - Sakra!
- Ale neboj se, náš přítel ti to pak dopoví, že? - S tím můžete počítat.
Je moc dobrý na vyprávění pohádek.
To není žádná pohádka, pane.
Jo, ve svém životě jsem udělal spoustu hloupostí.
Kdybyste mě pověsil hlavou dolů, tak mi z kapes nic nevypadne.
Prodal jsem dokonce i svoji trumpetu. Všechno.
Ale ne tenhle příběh. O ten jsem nepřišel.
A teď jsem se rozhodl ho vyprávět jen kvůli tomu, že ho chci zachránit.
Ale tady nikdo není. Nikdo! Chápete to?
Protože je nás tu moc. Děsíme ho.
Je mi to líto, ale odejdete z lodi, nebo vás nechám zatknout.
Vraťte se do práce. Hned.
- Dejte mi ještě jednu šanci. - Odejděte.
Přestaň, nebo budu střílet.
- Mám tě. - V klidu, to jsem já.
- To jsi zase ty, že? - Jo.
Dáte pryč to dělo, že?
Prodat svůj nástroj a pak ho ukrást zpátky, pěkně starý trik.
- Měl jsem vědět, že jsi zloděj. - Ne, hledal jsem tohle.
- Na co to potřebuješ? - Je to otázka života a smrti.
- A potřebuju taky gramofon. - Zloděj a lhář?
- Nemám na tohle čas. - Já ano. Nevidíš že mám zbraň?
A teď když o tom tak přemýšlím, od kdy se dělají nahrávky na palubě parníku?
Jsi podvodník.
Pokud to nahrál tvůj přítel, tak to znamená,
že musel někdy v průběhu života vypadnout z této lodi! Správně?
Ani náhodou.
Osobně tuto vášnivou nahrávku rozlámal.
Myslím, že je to jeho nejlepší dílo.
Ale nemusel si kvůli tomu ani na chvíli odskočit z lodi. Ani na chvilku.
Byla to zvláštní, pokud ne ojedinělá událost v historii nahrávání.
Jen nebe je hranicí, pane 1900.
Pokud bude tahle nahrávka tak horká, a my myslíme, že bude,
tak to dotáhnete daleko, pane 19.
- Vadilo by vám, kdybych vám říkal 19? - Bude to bolet, že?
Připraveno, pánové. Odpočítávám.
Jedna, dva, tři.
19! To je úžasná skladba.
Jak se jmenuje?
Lidé si kvůli ní vypláčou oči.
Musí to mít správný název, něco jako: "Houpání ve vánku...
Byl jsi skvělý, jako obvykle.
Bude z tebe velikán.
A všechno co pro to musíš udělat, je velký krok.
- Jaký velký krok? - Vypadnout!
Vypadnout z těchto hnusných prken a jít...
Jít za slávou a bohatstvím.
Nechci vám skákat do řeči, ale s tímhle...
můžete mít cokoliv si budete přát, a nikdy nevystrčit nos z této lodi.
Vydáme miliony kopií.
A tak budou moct lidé po celém světě poslouchat vaši úžasnou hudbu, 19.
Pane 19?
Nedovolím, aby moje hudba byla někde beze mě.
- Ne. Nedotýkejte se toho! - Co to děláte? To nemůžete.
Máme smlouvu, teď už nemůžete couvnout.
Vždycky couvám.
Slečno,
byl bych potěšen, kdybyste...
Slečno, byl...
Byl bych nadšený,
kdybyste přijala tuto...
malou památku...
Slečno Padoanová, co tady děláte tak sama? Počítáte vlnky?
Kapitán říkal, že brzy budeme proplouvat obratníkem Raka.
To bude skvělé! Aspoň se budeme mít na co dívat.
Všimla jste si někdy, že moře mění barvu desetkrát za den?
I víc. Mohla bych se na moře dívat celý dlouhý den.
Rolníci se nikdy nedívají na moře. Děsí je to. Aspoň co jsem slyšela.
To není pravda.
Jednou mi můj otec řekl, že slyšel hlas moře.
Opravdu? A co říkal?
Nemůžu vám to říct. Je to tajemství.
- A tajemství by se neměla prozrazovat. - Začíná pořádně pršet.
Vraťme se zpátky dovnitř.
Amerika!
S dovolením.
Prosím vás, slečno.
Musím si s vámi promluvit.
- Jedete za vaším otcem, že? - Ano.
- Jak to víte? - Myslím, že jsem se s ním setkal.
Na téhle lodi, před pár lety.
- Nevím, jestli jel stejnou lodí. - Jsem si tím jistý.
Měl musettu.
Myslím, že jsme spolu hráli.
Nevím, jestli si mě bude pamatovat, ale pozdravujte ho.
Dobrá, budu.
Ale jak jste věděl, kdo jsem? Je to velmi zvláštní, ne?
To je tajemství.
A tajemství by se neměla prozrazovat.
I když si myslím, že váš otec to cítil jinak.
Prosím, přijměte tento....
Omlouvám se, ale neslyším vás.
Chci, abyste přijala tuto malou hudební památku.
Neslyším vás.
- Hodně štěstí. - Děkuji, vám také.
Proč nás někdy nepřijdete navštívit? Bydlíme na ulici Mott, číslo 27.
- Můj otec má rybářský krámek. - Možná.
Padoanová. V pořádku. Další.
Už se mi o ní nikdy nezmínil. A já jsem se nikdy neptal.
Aspoň dalších dvanáct plaveb.
Kromě toho byl šťastný. Tak jako vždycky.
Byl na špici popularity.
Nikdo z nás si nedovedl představit, co doutnalo
pod tou úzkostí, která se zdála být štěstím.
A pak jednoho jarního večera, napůl cesty mezi Janovem a New Yorkem,
přímo uprostřed oceánu...
- spadl obraz. - Co myslíte tím, že spadl obraz?
Zeptal jste se někdy sám sebe, proč padají obrazy?
Ne, ani ne.
Vždycky jsem byl unešený tím vším okolo obrazů.
- Co s tím má společného obraz? - Hodně.
Protože pro 1900 byla ta noc stejná, jako pro ten obraz.
Byl zavěšený po celé roky, a pak aniž by se cokoliv stalo...
Spadl.
Je zavěšený na hřebíku, nikdo se ho ani nedotkne,
ale v určitém okamžiku...
Stejně spadne, většinou naprosto tiše.
A všechno kolem něj je naprosto nehybné.
Nepohne se ani muška.
A...
Bezdůvodně. Proč právě v tom okamžiku.
Kdo ví?
Co se stalo tomu hřebíku,
že se rozhodl, že už prostě nemůže.
Copak má taky duši, ten chudáček?
- Copak se rozhoduje? - Posaďte se. Posaďte se.
Vede o tom snad s obrazem dlouhé rozhovory?
A když jsou jistí, že to udělají, mluvili o tom každou noc po celé roky,
tak se dohodnou na datumu, času, minutě, přesném okamžiku?
Nebo o tom věděli už od začátku? Bylo to prostě dané?
- Podívej, za sedm let tě nechám spadnout. - Dobrá.
- Bude to 13. května. - Dobře.
- V 12:00. - A co v 12:15?
- Dobře. - Tak dobrou noc.
A o sedm let později, 13. května,
v 12:15...
Není možné tomu porozumět.
Je to jedna z věcí, o kterých je lepší nepřemýšlet. Šílí se z toho.
Když spadne obraz, když se jednoho rána vzbudíte a zjistíte, že ona už vás nemiluje,
když otevřete noviny a dočtete se, že propukla válka,
když vidíte vlak a myslíte si: "Musím odtud odjet."
Když se podíváte do zrcadla a zjistíte, že jste starý.
Když jednoho večera, uprostřed oceánu 1900
vzhlédl od svého talíře, podíval se mi do očí a...
Za tři dny, až dorazíme do New Yorku vypadnu z této lodi.
Byl jsem ohromený.
Ztratil jsi řeč?
Ne, jsem rád.
Ale tak zčistajasna?
Ano, tak zčistajasna.
Tak to je paráda.
Musím se jít na něco podívat.
- Na co? - Na moře.
- Na moře.
Děláš si ze mě srandu? Od svého narození jsi neviděl nic jiného než moře.
Odtud. Chci ho vidět odtamtud. Není to vůbec to samé.
Počkej až budeme v přístavišti, nakloň se z boku a podívej se. Je to to samé.
Ne, není. Ze země můžeš slyšet jeho hlas.
Z lodi ne.
- Co myslíš tím "jeho hlas"? - Jeho hlas.
Je jako...silný řev.
A křičí, že je život úžasný.
Jak ho jednou uslyšíš tak budeš vědět, co dělat v životě.
Mohl bych tu zůstat navždycky,
ale moře by mi nikdy nic neřeklo.
Ale kdybych odešel a žil pár let na zemi, tak bych byl normální.
Jako ostatní.
A pak bych se možná jednoho dne zašel podívat k pobřeží,
rozhlédl bych se, uviděl oceán a ten by křičel.
Nevím, kdo ti navykládal všechny tyhle nesmysly, nebo jestli sis to vymyslel,
ale víš co si myslím? Myslím, že opravdovým důvodem proč opouštíš tuto loď,
je ta dívka.
Vždycky je to ženská.
Ale i kdyby to nemělo žádný důvod, tak se mi to zdá dobré.
Protože jsem vždycky chtěl, abys opustil tuto loď a hrál pro lidi na zemi,
a vzal si hezkou dívku, a měl děti,
a všechny tyhle věci, které sice nejsou úžasné,
ale stojí za tu námahu.
Přijdeš mě navštívit, Maxi? Na zemi?
Samozřejmě.
Tak mi aspoň představíš matku svých dětí.
A pozveš mě na nedělní oběd.
Přinesu zákusek a láhev vína.
A ty mi řekneš, že jsem neměl.
A zatímco mi budeš ukazovat svůj dům, zaoblený jak loď,
tak bude tvoje žena péct krocana. A pak se posadíme ke stolu.
Řeknu jí, že je vynikající kuchařka.
A ona řekne, že ses toho o mně hodně napovídal.
Víš co, dám ti svůj velbloudí kabát.
Uděláš dobrý dojem, až budeš sestupovat dolů.
Myslíš, že budu mít rodinu i s koněm?
Kolik lidí už jsem viděl, jak se loučí v přístavišti.
Ale když jsem se loučil s 1900, tak to byl vážně šok.
Buď opatrný.
Smáli jsme se a říkali: "Brzy nashle"
Ale uvnitř jsme věděli, že už se nikdy neuvidíme.
A nemohli jsme proti tomu nic udělat, muselo se to tak stát.
A teď se to dělo.
- Sbohem. - Nezapomeň na nás!
Nos svou vlněnou vestu!
Občas nám napiš!
- Co je, stoupl do hovna? - Možná něco zapomněl.
Ať už viděl z té zatracené lávky cokoliv,
co se mu honilo hlavou, když tam tak stál,
mi nikdy neřekl.
Po té byl dlouhou dobu divný. S nikým nemluvil.
Nechával si to pro sebe po dlouhé dny.
Zdál se ponořený do osobních záležitostí.
A pak jednoho dne, když jsem seděl za barem...
Díky za kabát, Maxi. Sedí jak ulitý.
Byla to opravdová ostuda.
Ale teď se cítím mnohem lépe. Vypořádal jsem se s tím.
Vypadal jak někdo, kdo si nedělá srandu.
Jako někdo, kdo ví přesně, kam míří.
Stejně jako když si sedl za klavír a začal hrát.
Jeho ruce ani na chvilku nezaváhaly.
Bylo to jakoby klávesy na ty tóny čekaly.
Vypadalo to, jako by je tvořil hned na místě,
ale někde v jeho hlavě, byly ty tóny po celou dobu napsány.
Vím jen to, že toho dne se 1900 rozhodl usednout za klaviaturu
svého života a začít hrát tu nejnemožnější muziku.
A že ho ta hudba poznamenala na celý zbytek života.
Podívejte se na toho chlápka s trumpetou, musí být opilý nebo napůl blázen.
Podívejte, pláče, když hraje.
Odešel jsem z Virginie 21. srpna 1933.
S výpovědí a odstupným. Všechno v pořádku.
Věděl jsem, že dřív nebo později to s mořem skončím. A tak jsem to udělal.
Už jsem nikdy neslyšel o 1900 nebo o Virginii.
Ale ne že bych na ně zapomněl. Právě naopak.
Během války jsem se sám sebe pořád ptal:
"Kdo ví, co by udělal 1900, kdyby tady byl,
kdo ví, co by řekl."
"Nasrat na válku" by řekl!
Ale když jsem to řekl já, tak to nebylo ono.
Už uteklo moře času, kdo říká, že fakt neodešel.
Možná že šel fakt do toho rybářského krámku, poptat se na tu ženu.
Možná.
Conne, co se děje? Přišel jsi o svou odolnost vůči moři?
Kde jsi sakra našel tu desku?
Co jsi dělal celé ty roky?
- Hudbu. - I během války?
I když už nikdo netančil.
I když padaly bomby.
S tou hudbou se cítili líp.
Ranění, mám na mysli.
Nebo je to rozptylovalo,
jakoby proklouzli do jiného světa.
Občas jim ani nevadila ta cesta,
když mohli poslouchat hudbu.
Moje tvář byla ta poslední, kterou viděli.
A já jsem hrál, dokud loď nedorazila sem.
Tomuhle říkáš loď?
Je to spíš jak hora dynamitu, která se chystá vybuchnout.
Je to tak trochu nebezpečné, nemyslíš?
A ty, Maxi?
Kde je tvoje trubka?
Nedávno jsem toho nechal.
Ale teď mám náladu začít znova.
Jsem plný nových nápadů.
Založme si duo, ty a já.
Nebo kapelu:
" Big band Dannyho Boodmana T.D. Citrona 1900"
Určitě to půjde. Budem něco.
No tak 1900. Pojď se mnou. Vypadněme odsud.
Podíváme se na ten ohňostroj z přístaviště.
A pak začneme od piky.
Občas to tak musíš udělat. Vrátit se na začátek.
"Nikdy nejste u konce, dokud máte dobrý příběh
a někoho, komu byste ho řekli." Vzpomínáš si na to?
To jsi mi řekl ty.
Teď máš haldu příběhů.
Svět bude viset na každém tvém slovu a bude šílet z tvé hudby.
Věř mi...
Celé to město...
Nevidíš, kde končí.
Konec.
Mohl bys mi prosím ukázat, kde to končí?
Na té lávce to bylo fajn,
a vypadal jsem dobře, ve svém kabátu.
Udělal jsem docela dojem,
a chtěl jsem jít pryč. Stoprocentně.
V tom nebyl problém.
Nezastavilo mě to, co jsem viděl, Maxi.
Ale to, co jsem neviděl. Chápeš to?
To, co jsem neviděl.
V celém tom rozlezlém městě bylo všechno kromě konce.
Nebyl tam konec.
Neviděl jsem,
kde ta zatracená věc končí.
Konec světa.
Vem si například klavír.
Klapky začínají, klapky končí.
Je jich tam 88 a nikdo ti neřekne nic jiného.
Nejsou nekonečné, ty jsi nekonečný.
A na těch klapkách je tvá hudba nekonečná.
To se mi líbí.
S tím dokážu žít.
Ale když jsem byl na té lávce,
tak to bylo jako by přede mě postavili miliónovou klaviaturu, miliardu klapek bez konce.
Je to tak, Maxi. Nikde nekončí.
Klaviatura je nekonečná.
A když je klaviatura nekonečná, tak pak nemůžeš hrát žádnou hudbu.
Jsi na špatném místě.
Je to klavír boha.
Ježíši, viděl jsi ty ulice? Jen ulice. Byly jich tisíce!
Jak to uděláš? Jak si vybereš jen jednu?
Jednu ženu, jeden dům,
kousek země, který bude tvůj, krajinu, na kterou se budeš dívat,
jeden způsob smrti.
Celý ten svět tě jen tíží, aniž bys věděl, kde končí.
Nemáš strach z toho, že tě odrovná jen pomyšlení na to?
Na to, žít v té nekonečnosti?
Narodil jsem se na této lodi.
Svět mnou procházel. Dva tisíce lidí najednou.
A měl jsem přání,
ale nic, co by se nevešlo mezi příď a záď.
Vyjadřoval jsi své štěstí na klavíru, který nebyl nekonečný.
Naučil jsem se žít takhle.
Země?
To je pro mě příliš velká loď.
Je to příliš hezká žena.
Příliš dlouhá cesta. Příliš silný parfém.
Hudba, kterou nedokážu zahrát.
Nikdy neodejdu z této lodi.
Při nejlepším můžu odejít z života.
Konec konců, pro nikoho neexistuju.
Ty jsi výjimka, Maxi.
Ty jsi jediný kdo ví, že jsem tady.
Jsi menšina.
A uděláš lépe, když si na to zvykneš.
Odpusť mi, příteli.
Ale neodejdu.
Maxi.
Představ si tu scénu u nebeské brány.
Nějakého chlápka, který bude chtít najít moje jméno a nebude moct.
- Jak že se to jmenujete? - 1900.
Niemann, Nightingale,
Ninestock, Nittledeen.
- Víte, pane. Já jsem se narodil na lodi. - Co prosím?
Narodil jsem se, vyrůstal a zemřel na lodi. Možná tu nejsem registrovaný.
- Ztroskotání? - Ne, šest a půl tuny dynamitu.
Teď už se cítíte lépe?
Ano, ale přišel jsem o ruku.
- O ruku? - Ano, při výbuchu.
No nějakou byste mohl najít támhle.
- O kterou že jste to přišel? - O levou, pane.
Je mi to strašně líto.
Vypadá to, že máme jen dvě pravé.
- Dvě pravé? - Ano.
Obávám se že ano.
A vadilo by vám moc kdyby...
- Kdyby co? - Kdybyste si vzal namísto levé pravou?
Když to tak zvažuji, lepší pravá, než žádná.
Rozhodně souhlasím.
Náhodou máme jednu černou a jednu bílou ruku.
Ruku, která by ladila.
Nic proti černým, ale je to otázka estetičnosti.
Není tu nic k smíchu, Maxi.
Pěkný bordel, strávit nekonečno s dvěma pravýma rukama.
Chci říct, jak by ses pokřižoval?
Maxi.
Představ si tu hudbu, kterou bych mohl hrát s dvěma pravačkama.
Doufám, že tam najdu klavír.
Co byste dělal na mém místě?
Nevím.
Asi bych se cítil zbytečný.
Dřív nebo později všechny příběhy končí, a není co dodat.
Stejně díky.
Conne, je tu jedna věc, kterou nechápu.
Kdo schoval tu zlomenou desku do klavíru?
- Díváte se na něj. - Takže jste nebyl zas až tak zbytečný.
Conne.
Tady.
Vezměte si svou trubku. Budete ji potřebovat.
Peníze si nechte.
Dobrý příběh má větší cenu, než stará trubka.
Dobře.
Titulky přeložila Mela mela@cesketitulky.com
www.Titulky.com