ПЪРХАНЕТО НА ВРАБЧЕТО (1988)
Значи като сте журналист, може да пишете каквото ви падне?
Защо не напишете, че нашите трошачки дават работа на хората?
А вие, г-н Батистини, съгласен ли сте със сина си?
По мое време в реката ловяхме риба.
Аз съм съпругата на покойния Дино. Може ли да вляза?
Няма ли да ме пуснете?
Красива сте. Точно както съм си ви представяла.
Дойдох да ви благодаря. Настоявам да го направя.
Вие го заслужавате.
Исках да ви благодаря, че не дойдохте на погребението.
Всяка друга би отишла. Беше събитие за града.
Хората гледаха от прозорците, сякаш беше театър.
Но не бяха разочаровани. Вие проявихте благородство.
Благодаря ви за това. - Не ми благодарете.
Не е нужно.
Не е от благородство, защото няма нужда от такова.
Не разбирам.
Госпожо, ще ви разкрия една тайна.
Никога не съм обичала Дино.
Никога никого не съм обичала.
Съжалявам ви.
Аз съм. Извинявай, че те безпокоя,
но ти си единственият, към когото мога да се обърна.
Искам да се махна. Какво да правя тук?
Вече съм свободна. Мога отново да започна да работя.
Да, знам, че не е лесно, но нали се справях.
В модата лесно се намира работа.
Добро утро.
Чувствам се самотна сред непознати.
Целият град се опълчи срещу мен.
Като прогонено куче съм.
Ето. Чуваш ли?
Харесва ли ви този кос? Може да пее "Триумфалният марш" от "Аида".
Добро утро.
Бих искал да говоря с вас, ако може.
Важно е, защото...
Ще говорим за нещо толкова важно за вас, колкото и за мен.
Така ли? - Поне се надявам.
Извинете, май ви притеснявам?
Моля, влезте. - Не, не, след вас.
Веднага се връщам.
За мен е удоволствие да се запозная с вас.
Аз бях добър приятел на Дино.
В Милано ли се срещнахте? - Да, в Милано.
Работех там като модел.
Не знам как се озовах тук.
Сигурно това ви интересува?
Моля, седнете.
Извинете, не се представих. Аз съм Габриеле Батистини.
И съм... Как да го кажа?
Богат вдовец. - Дино ми е говорил за вас.
Май имахте някаква фабрика? - Да, трошачка за камъни.
Нали знаете, голяма машина за раздробяване на чакъл.
Няма значение. Не съм дошъл, за да говорим за това.
Бих искал...
да ви помоля да ми позволите да се грижа за вас.
Дори малко.
Благодаря, но не разбирам причината за вашата загриженост.
Извинете, но предпочитам да ви кажа истината.
Много мислих за вас.
Може да приемете предложението ми за абсурдно...
но бих искал да заменя Дино.
Да се грижа за вас, да ви пазя.
Това не ви задължава с нищо. Може да правите каквото искате.
В рамките на приличието, разбира се. Ще останете свободна.
Няма да искам много от вас.
Аз съм стар, а вие сте млада. Знам това.
Не се притеснявайте, не моля за вашата любов.
Само за малко търпение. Търпение да ме изслушвате.
Да бъдете до мен. Да слушате спомените ми.
Може би и някои мои фантазии.
Само ще ме слушате – търпеливо и състрадателно.
Сладки думи, като признание в любов.
Това е абсурдно.
Аз не ви познавам. - Не се безпокойте.
Можете да ми се доверите.
За мен сега е важно да си спомням.
Да ви разказвам и да си спомням.
Нищо повече. Може би е от възрастта...
но за мен...
никаква любов не може да се сравни с разказите за любов.
Ще изпълня обещанието си, не се съмнявайте.
Красива сте.
Но и да бяхте сто пъти по-красива, не бих посмял да ви докосна.
Не съм сигурна, че ще мога да ви слушам,
колкото и интересно да разказвате.
Може би и двамата ще се отегчим.
Ако не стане, ще се откажете.
И отново ще бъдете свободна.
Всъщност, смятах да депозирам пари в банката.
Ще ги оставя на вас. Не са много, но ще ви послужат.
Ще дойда утре вечер, така че имате време да размислите...
и да решите.
Какво става? - Ти ми кажи.
Защо не товарят камионите?
Пясъкът още е мокър. По-добре, нали? Засега си почивай.
Кой ти каза, че ми е нужна почивка? - Възрастта ти, татко.
Габриеле!
Какво правиш тук? - Казаха ми, че си ядосан.
Децата ти бързат да ме изпратят на почивка.
Загрижени са за теб.
Уважението е едно, но да ме карат
само да подписвам документи, е съвсем друго.
Твърде рано ме отписаха.
И аз ще им покажа кой е шефът.
Моля те, намери ми парче пемза? - Тук няма начин да се намери пемза.
Разбира се, но ти се постарай.
Ето една! Видя ли? И е толкова груба.
Изтрий ми петите.
Мислиш ли, че ще помогне?
Когато бях млад, вадехме пемза от реката
и си търках мазолите.
Беше ме срам момичетата да ме видят с такива мазоли.
А от мен защо не се криеше?
Може би защото имах сериозно намерение да се оженя за теб.
Аз съм. - Влезте.
Благодаря.
Знаете ли, за първи път ми е.
Имам богат опит, но...
но до сега не ми се беше случвало нещо подобно.
На мен също.
Пеят ли?
Да, много. И пърхат с крила.
Навсякъде хвърчи перушина.
Сега е брачният им сезон.
Искате ли да ми разкажете вашите истории в спалнята?
Не, нито в леглото, нито на дивана. И не днес.
Да кажем... някой друг ден.
Не бързайте. Направих чай.
Не си тръгвайте.
Е, добре.
Една чаша чай, а след това наистина трябва да вървя.
Защото точно в този момент не си спомням нищо.
Захар, мляко, лимон? - Мляко.
Моля.
Благодаря.
Може да бъда в състояние да кажа нещо, но...
исках да си тръгна, защото имам изненада за вас.
Не знам дали ще я приемете.
Искам да ви подаря нещо.
Но при едно условие – не трябва да ми благодарите.
Трябва само да ми кажете дали сте съгласна или не.
Искате ли да живеете тук? Ваша е.
Никой не живее в нея.
Това беше каприз.
Купих я преди няколко години.
Когато бях млад, често работех за бившите собственици.
Харесваше ми да ги гледам.
Шпионирах живота им. Гледах как живеят богатите.
Криех се сред дърветата. Всяка нощ.
Искате ли да вечеряме?
Знаете ли защо искам да живея в тази къща?
Тя може да бъде настройката за моите истории.
Искам да съм принц, не мислите ли?
Но може би детето иска твърде много.
През живота си се трудих много.
Това е луксозна награда в последните ми дни.
Моите спомени... тук...
а вие ще ме слушате.
Но какво искате в замяна?
Искам да споделя една тайна с вас, която може да съдържа
всички мои тайни. - И защо точно с мен?
Защото не сте една от онези, в които бих се влюбил, Силвана.
Откъде знаете?
Седнете. Всъщност, седни.
По-добре да си говорим на "ти".
Седни тук, близо до мен.
Или може би там, ако ти харесва.
Аз съм тук, до теб, пълен с желания.
Ще възкреся предишния си живот, но с неохота.
Защото проблемът на един старец, или, може би, нещастието, е,
че живее с въображението си, скрит в облака на спомените си.
Такава нощ предразполага за признания.
Може би ще започнем от последната среща.
Беше преди около три години.
Приличаше на чудо, защото вече се бях примирил.
И тогава един ден, бях на гости при приятел. Там се веселяха младежи.
Веднага се качихме в кабинета, защото приятелят ми искаше
да ми покаже новия си бинокъл. Имаше ги в изобилие.
Но в онази вечер той не остана с мен,
въпреки че обикновено прекарвахме по цели нощи пред телескопа,
гледайки звездите. И двамата бяхме страстни астрономи.
Добър вечер. - Добър вечер.
О, не. Ако искате да видите нещо, направете така.
Благодаря. - Сега може да гледате.
Благодаря.
Астрономията е увлекателна, нали?
Тя позволява на въображението да скита
на хиляди километри разстояние, дори на милиони мили,
на много светлинни години.
Да...
Ето например...
Точно сега гледам Полярната звезда и...
и...
мисля, че точно в този момент...
има хиляди и хиляди моряци
и овчари, които я гледат.
Точно в този момент.
Никога не нося бикини. Това ми дава възможност
да се движа с по-голяма лекота.
Рискът ме прави по-предпазлива, по-подозрителна.
В края на краищата, това е някакъв вид защита, нали?
И пак гледам звезди или това, което, предполагам, че са звезди.
Докато очите ми се затварят от вълнение.
Вярвам, че Богородица сама е разкъсала лицето си,
за да не гледа безобразията.
Не! Направила го е, защото е остаряла.
Била е много красива. - Да.
Като дете идвах често, за да я гледам.
Може би заради нея станах свещеник.
Ало? Ти ли си?
Вече си станал? Страхотен си!
А каква е работата? Благодаря.
Но, виждаш ли... не мога да напусна веднага
В момента съм заета с нещо.
Честно казано и аз не знам.
Засега не мога. Не... Не съм променила решението си.
Просто ще се забавя малко.
Какъв е той ли?
Трябва да е на около 30.
Тъмнокос и има такъв глас...
В леглото ли?
Никога не съм изпитвала такова нещо.
Да, подарява ми това-онова. Две малки птички.
Дали съм луда? Да, малко.
Само колкото е нужно. Стига, шегувам се.
Само как го чакам.
Вслушвам се да чуя стъпките му пред вратата.
Извинявай. Чао.
Защо искаш да дойдеш? Какво се е случило?
Къщата е твърде голяма. Плаши ме.
Когато не идваш дълго време, не се чувствам спокойна.
А освен това, имам желание да чуя нова история.
Не, съжалявам, днес не мога. Може би утре.
Моля те, днес наистина не мога.
Скъпи Габриеле, реших да прекратя нашето споразумение.
От този момент не искам да завися от теб,
подобно на измислена любовница, която посещаваш,
когато истинския ти живот позволява. Трудно ми е да се разделя с гласа ти.
Историите ти са като сън наяве. Сънувам ги с отворени очи.
Реалност, измислица, въображение или спомен.
Не знам, беше ми много хубаво. Това беше моята къща.
Когато ми разказваше историите си, имах чувството, че говориш за мен.
Разбирам, че все още ме обичаш повече от която и да е от онези жени.
Защото ти ми ги донесе, ти си ги припомни за мен и с мен,
и ги върна към живота. Но сега ми липсват реалните неща –
Тихите стъпки в къщата, мъжките ласки.
Твоята любов е изискана, но нереална.
Твърде високомерна за дребните неща в живота.
Сама съм и съм уплашена. Студено ми е. Заминавам.
С удоволствие си представям как четеш това писмо, елегантен и тромав.
И изведнъж разбирам, че ми липсваш. Силвана.
Извинете, кога е следващият влак за Милано?
Още е рано. След четири часа. - Нищо ли няма преди това?
Е, няма ли да излезеш от колата? - Да, идвам.
Ще успеем. - Хайде, да вървим.
Силвана...
Филмът е хубав. Току-що започна. Влезте.
Махайте се! Завинаги! Махайте се от Рая!
Поискай Му прошка. - Бог няма да прости това.
Вън!
Какво се е случило? - Тези младежи, карат като луди.
Готово. Вдигайте!
Махай се! Няма нищо за гледане.
Решили са да умрат заедно. Кой знае, от любов...
Бавно.
Вдясно! Дайте вдясно!
Да живеят булката и младоженецът. Най-добри пожелания!
От Луиза... от Марио...
Най-добри пожелания! На всеки радост!
Защо избяга? Дори не се сбогува.
Написах ти писмо и оставих почти всичките пари.
Искаш да си тръгнеш ли? - Да.
Тогава защо се върна?
Може би заради твоите истории. Не знам.
Исках да знам какъв ще е краят им.
Отидох до близкия град, за да гледам опера.
Даваха "Севилския бръснар".
Пристигнах късно, вече беше започнала.
Театърът беше препълнен.
Ти беше там с Дино.
Беше облечена в червена рокля и беше великолепна.
Но ми се стори, че не си щастлива. Не знам, изглеждаше притеснена.
Опитах се да не ви гледам и точно тогава...
Не, ти си тук, за да ми помогнеш да си припомня.
Ако искаш да си тръгнеш, трябва само да ми кажеш.
Но ме предупреди, за да се погрижа за бъдещето ти.
Благодаря. - Ти си млада.
Трябва да излизаш. Не може постоянно да си стоиш вкъщи и да чакаш.
Защо не отидеш в града?
Може да хванеш автобус или влак. Да си купиш нещо.
Може би рокля или обувки.
Трябва да изглеждаш елегантна.
Ако не излизаш и не се обличаш по модата,
няма да срещнеш истинската любов.
Искаш ли да прекараш времето си в слушане на истории,
които са се случили преди много години?
Не искам да ти бъда надзирател.
Хайде да заминем заедно. - Не, предпочитам да те чакам тук.
Госпожице! Госпожице, почакайте!
Извинете, госпожице, забравихте старите си обувки. Не ги ли искате?
Не, изхвърлете ги. Не ми трябват.
Новите са много удобни. Но ви благодаря за вниманието.
Мога ли да ви придружа? - В магазина не ви ли чакат?
Да, но могат да се справят и без мен. Освен това, обслужвам клиентка.
Още ли вървите след мен? - Да, нали ви казах.
Винаги съм в услуга на клиентите си, особено ако са красиви като вас.
Автобусът няма да дойде скоро. - Чудесно. Нека се поразходим.
Магазинът е в обедна почивка. Съгласна ли сте?
Добре. - Да вървим.
Да те закарам ли, татко?
Към моста ли отивате? - Да.
Идвам с вас.
За първи път ви виждам в камион.
Така е. Трябваше да уредя нещо.
Трябва да отида при каменоделеца в Пиетра.
По път ви е, нали?
Ето го! Ето го морето!
Морето!
Спиш ли? - Не, примижавам от светлината.
Да се изкъпем, а?
Не си нося бански. - Много хора плуват голи.
Да не си си въобразил нещо?
Да, не го отричам. Нещо приятно.
На колко години си? - На 23.
Млад си. - Ти също.
Не ми се беше случвало такова нещо.
Трябваше да си тръгна.
Кога пак ще те видя?
Моля те, не казвай нищо повече и си върви.
Но аз искам да остана с теб.
А аз искам по-скоро да се прибера вкъщи.
Тогава... ще дойда с теб.
По-добре да беше се извинил. - Виновен ли съм, че ми харесваш?
А? - Имаш ли си приятелка?
Да, две, но не ми трябват.
Сбогом.
Къде отиваш?
С теб, ако не кажеш, че ще се върнеш.
Може и да се върна, но само, за да поплувам.
На кутията е телефонният номер на магазина.
Казвам се Сандро.
Умори ли се? - Малко.
Ела. Ще приготвя ваната. - Благодаря. Добра идея.
Чакаше ли ме?
Може ли? - Влез.
Да празнуваме. Изстудих го.
Да вдигнем наздравица. - За какво?
Имам малка новина. Надявам се, че ще те зарадва.
Оставам тук, за известно време.
Всички мои се разотидоха.
Ще ми изтъркаш ли гърба?
Днес е твой ред да ми разкажеш нещо.
Нямам нищо за разказване.
Как така? Цял ден те нямаше.
И искаш да ми кажеш, че нищо не ти се е случило?
Ти си този, който разказва истории, не аз. Имаме споразумение.
Права си.
Днес, докато те нямаше, си спомних за една история,
която ми се случи един летен ден в Римини.
Защото, когато бях млад, работех в Римини.
В една красива сутрин... тиха и спокойна...
се прибирах вкъщи и когато минавах през площада,
забелязах една дама, която излизаше от магазин.
Млада жена. С модерни, красиви обувки.
Беше ми ясно, че току-що ги е купила,
защото сякаш не вървеше, а летеше из въздуха.
Роклята й беше плътно около бедрата. Сякаш ме удари светкавица.
Гледах я, а тя продължаваше да върви пред мен.
Последвах я по целия път до гарата.
Отидох с нея до брега на морето и после до плажа.
Говорихме малко, после я прегърнах в сянката на едно бунгало.
Беше облечена в жълто-червена блуза...
и перлено сиво яке.
Наоколо нямаше жива душа. Чуваха се само последните лястовици.
Може би бяха врабчета.
Издаваха слаби звуци. Остри, високи...
Правихме любов прави, без дори да си свалим дрехите.
И тя ми каза, че никога не е изпитвала такова чувство.
Защо ме гледаш така?
Изплаших ли те?
Не ти, а историята ти.
И как свършва?
Облечи си хавлията или ще настинеш.
Вече не си спомням.
Добре е, че се върна.
Страхувах се, че ще избягаш отново.
Не е вярно, че не помниш.
Просто не искаш да ми разкажеш края.
Тъжен е, както всичко останало в миналото.
Все едно, разкажи ми. Моля те!
Следващия път, когато я видях, беше още по-прекрасна.
Дойде рано сутринта...
и веднага се хвърлихме във водата.
По това време никой не се къпеше.
Когато я изпратих до автобуса, беше още рано.
Имахме на разположение празен автобус.
Влязохме в него и там отново се любихме.
Какво преживяхме с нея...
Стори ми се, че плачеше от щастие.
А колко красива беше...
Спомням си го, сякаш се е случило вчера.
Дори капките вода, стичащи се по прозореца.
Не валеше и все още се чудя от къде бяха капките.
Тези капки вода често се връщат в сънищата ми.
Различни, понякога тъжни, но тези сънища,
никога не са лоши предчувствия. Напротив, дават ми сила.
Може би малко, но ме успокояват.
Понякога и аз имам такива сънища.
Искам да кажа мечти, които се повтарят.
Вече съм свикнала.
Добри или лоши са? - Просто си мечтая.
Но за мен са мечти. Не могат да се сбъднат.
Идват и си отиват. Понякога ги забравям.
Просто мечти.
Но знам, че ми казват нещо. Те са като предупреждения.
Не отиват на якето. Ще трябва да се сменят.
А може ли?
Ще се върнеш в града и ще си намериш други, които да си отиват.
Обади се в магазина. Отиди още утре.
Не, утре – не. - Утре – да.
Или ще бъде късно.
Защо да е късно? Какво искаш да кажеш?
Твърде късно, да ги смениш. Сега заспивай.
Някой вече знаеше, че това ще се случи.
Някой ли?
Кой? Не разбирам.
Какво значение има? Вече е твърде късно.
Заминавам.
Къде?
Далече, там където съм роден.
Работата ми в магазина приключи.
Днес беше последният ми ден.
А аз?
Ще те помня.
Защо не ми кажеш, че ще се върнеш?
Защото няма да е вярно.
Прегърни ме!
"Защо не ми кажеш, че ще се върнеш?"
Бих ти отговорил: "Защото няма да е вярно."
И щях да добавя, че всичко приключи. Но знам, че няма да е вярно.
Усещах сълзите й върху пръстите ми.
Дребни, безброй, като мравки.
Казах й, че трябва да види тези сълзи.
Тя се върна вкъщи с автобуса.
И аз, в този ден, в този час, приключил с работата,
бих отишъл при нея.
Каза ми, че в нейното село има голям площад и фонтан.
И че тя живее в голяма къща, а наоколо има парк.
Отидох и се обадих веднага, за да дойде при мен.
Давай.
Върви!
Току-що пристигнах. Аз ли да дойда или ти ще излезеш?
Но... значи ти...
Не. Просто знам как се случват тези истории.
Не знам как си го направил. Или просто е съвпадение.
Харесва ли ти?
Добре ли изглеждам? - Не съм виждал по-красива жена.
Ти си по-красива от всеки разказ.
Ще ми липсва гласът ти.
Понякога... останала сама, затворила очи...
и когато теб те нямаше, можех да чуя гласът ти.
После сама си измислях и си разказвах истории.
И в тях аз бях жената на твоята любов.
Да, ревнувах те. Ревнувах като всяка жена.
Чаках с разтуптяно сърце да чуя стъпките ти.
Исках да целувам бръчките ти.
Просто исках ласка от твоите изящни ръце.
Сега си върви.
Нямам какво повече да ти разкажа.
Къде беше вчера? - Отидох да си купя билет.
Когато си заминеш, ще отида на екскурзия.
Сбогом.
Нима казах тази ужасна дума?
Сбогом!
Късно е. Все някога идва краят.
Затвори очи.
Искам да ти кажа една тайна.
Историята на едно момиче, което умееше да слуша...
до край.
До самия край...
любов моя.
До края...
Защо не се откажеш от това пътуване?
Или ме вземи със себе си.
Завинаги!
превод Emso
редакция НИКЧО