ПЪТЯТ НА НАДЕЖДАТА (1950)
Моля ви, пуснете ме да мина. - Какво да правим?
Не се притеснявайте, всичко ще уредя. - Назад! Не може да стоите тук.
Някога спускал ли сте се в мина? - Не.
Дълбочината е 400 метра. - Знам, но не се страхувам.
Познавам ги от много години.
Г-н счетоводител, уговорете ги! - Назад!
Ако нямате доверие на мен, изслушайте какво ще ви каже той.
Познавате го от много години.
В неговите ръце са всички счетоводни отчети и той ще ви потвърди,
че мината е на загуба и трябва да се затвори.
Безумие е да останете тук и да чакате смъртта си.
Вижте, момчета, така е.
Не е нужно да стоите тук и да се измъчвате.
Лука, знаеш, че Роза те чака горе.
След няколко дни ще се жените.
Антонио, и твоята Лоренца е там.
Момчета, жените и децата ви не са спали от два дни.
Те ви чакат, а вие гинете тук.
Ако собствениците затворят мината,
ние и семействата ни сме обречени на гладна смърт.
По-добре да умрем тук. - Саро, забрави ли за децата?
Ако нещо се случи с теб, кой ще остане с тях?
Обичам всички ви като баща. Опомнете се, тук сте от 48 часа!
Изпратете го по-бързо горе.
В северната мина никой не може да издържи повече от три дни.
Остават ви няколко часа живот!
Камбаната!
Сержант, камбаната!
Не викайте! Не викайте!
Отдръпнете се!
Лука!
Не се блъскайте така!
Хайде, не се блъскайте! - Лука, Лука...
Антонио!
Минавайте!
А вие къде? Дръпнете се от тук.
Мичу! Мичу! - Тури!
Татко! - Татко!
Татко! - Татко! Татко!
Капитализмът е като рак!
Ще се върнете в мината и ще получите по-добри условия на труд!
Мините трябва да принадлежат на тези, които работят в тях!
Но трябва да се действа, трябва да ги вземете под ваш контрол.
Елате в нашия профсъюз, той е единственият път
да се постигне промяна към по-добро.
Защо не си на митинга? - Нищо не разбирам от тези речи.
Значи идвам съвсем на време.
Е, няма да говоря празни приказки. Такъв съм.
Направо на въпроса, от приказки не може да се направи брашно.
Само ми кажете искате ли да работите?
Отговорете с "да" или "не", с останалото ще се заема аз.
По чаша вино за всеки, който в момента е тук и който дойде.
Помислете, приятели, там се живее чудесно. Животът е съвсем различен.
Жените там не са свикнали да си седят вкъщи, както при нас.
И те, и децата са заети с лека работа, например във фабриката за бонбони.
Лепят кутии, опаковат бонбони – лека работа, а плащат много.
Този, който отиде във Франция, няма да съжалява.
Там едно семейство от четирима души – двама възрастни и две деца,
може да изкара на ден 3500 франка, обърнато в лири – около 5000!
Тук можете ли да изкарате толкова? Никога!
А как може да се отиде във Франция?
Аз за какво съм тук? Това е моя работа.
Мнозина съм завел там и то само срещу благодарност.
На границата ме познават по-добре, отколкото в родното ми село.
Полицията, жандармерията – всички са ми приятели.
"Мосю ЧичО" – така ме наричат,
защото при французите ударението е на последната сричка.
Как се казваш ти, например? - Аз ли? Защо?
Казва се Антонио. - А там ще ти викат АнтониО!
А каквото говорят: "Планини, сняг," –
това са приказки, с които плашат децата.
Освен това, за който знае пътя през планината,
този преход не е по-опасен от разходка из селото.
Не си изпускайте щастието. - Ясно. А колко струва?
20 000 на човек.
Плаща се авансово.
Мога да остана тук само до четвъртък,
защото имам много предложения от други селища.
Помислете и решавайте.
Работата си струва.
Ще ме откриете тук или в Асунта. Довиждане.
Аз, жена ми, Роза, бабата – 80 000. Откъде да ги взема?
Всички ли заминавате? И Роза ли? - А кой ще ги храни, ако аз замина?
Там има работа и за деца, и за жени. - А колко хляб имат?
А вино много ли имат? - Аз ще взема Лоренца със себе си.
Лоренца и аз бих я взел със себе си. А жена ми с радост бих оставил тук.
Сложих Буда и Диодата да си легнат.
Слушай, Микелина, ако замина, ще останете ли при г-жа Кончета?
Не.
А при г-жа Лучия? - Не.
Ако остана, не мога да ви храня. - И аз искам във Франция!
А Буда и Диодата? - И тях ще вземеш!
Но ти знаеш ли къде е Франция? - Не.
Е, колко хляб има във Франция? - А много фабрики ли има там?
Защо са ти? Има красиви жени! - И то какви! Французойки!
Слушайте!
Аз ще замина.
Явно нямам избор. Имам три деца.
Свикнал съм на лишения. Но не искам и децата ми да се мъчат цял живот.
А там може и да се намери работа. Тук нямат бъдеще.
Ще ги взема със себе си. Знам, че няма да е по-зле от тук.
Бог няма да ни изостави в беда. - Прав си, Камарато.
Гладното куче от пръчка не се бои.
Няма да е по-зле от тук. Идвам с теб. - Тогава и аз идвам.
И аз идвам, по дяволите! - И аз!
Франция!
За Франция? И кога тръгваме? - Веднага.
И всичко ли ще продадем, Лука?
Дори зестрата ми?
Значи... няма да се оженим?
Саро Камарата. - Аз съм.
Три места: две деца за едно.
Тури Сибалди. Лука Мирили? - Тук съм.
Едно място. Антонио Вердераме. Две места.
Фразика Мауро. Едно място.
Мичу Сгано. - Две места.
Кармело Муско. Кармело Муско! - Ето ме. Извинете.
С нас ли сте, г-н счетоводител? - Че как иначе?
Не мога да не дойда. От вас тук никой няма да остане.
А освен вас си нямам никого. Надявам се, че не възразявате.
Наистина... аз не съм миньор...
Но ако се замислите, вече всички сме извън закона.
Един момент. Никого не съм карал. А ако говорите за парите, то...
вече са платени.
Автобусът тръгва утре в 4 ч. сутринта от площада.
И запомнете едно: от този момент с всичко се оправям аз.
По пътя нито дума на никого къде и защо отиваме.
И без своеволия. Не знаете маршрута и ще изостанете от групата.
А сега може да отивате да спите. В 4 ч. сутринта на площада.
Лека нощ.
Кой е?
Кой е там?
Какво искаш?
Две места.
Късно се сещаш. Няма места, всичко е заето. Ще заминеш с втората партида.
Не, не мога повече да чакам. Вземете ме утре.
Как се казваш? - Барбара Спадаро.
А второто място за кого е? - То е...
за съпруга ми.
Името?
Защо мълчиш? Не се притеснявай, няма да занеса списъка в полицията.
Е? - Вани. Вани Барила.
Съпруг, а?
Кой ме безпокои? Хиляди пъти съм казвал да не идвате по това време.
Само ако някоя душа или тяло се намират под заплаха.
Елате утре. - Утре заминавам.
Коя си ти? Как се казваш?
Барбара Спадаро. - И Барила ли идва с теб?
Ама и спътник си си избрала, дъще. Искаш да те благословя ли?
Не. Знам, че имам смъртен грях.
Но сега заминавам завинаги и бих искала да се видя с мама.
Не се осмелявам да отида вкъщи.
Веднъж отидох, но ми затвориха вратата пред лицето.
Отче, кажете на мама,
ако иска да се сбогува с мен,
да дойде в църквата утре, в 4 ч. сутринта.
Дори и за една минута. Повече няма да се видим.
Направете ми тази услуга, дон Мео.
Дръж! - Лука, вземи торбата!
Дръж още една, Лука!
Свещеникът ви вика! Оставяйте всичко и идвайте в църквата!
Скачай, Лука, скачай по-бързо! - Побързай, младоженецо!
Лука, ще закъснеем! - Хайде, бабо.
Антонио, побързай! - Татко, да вървим по-бързо!
Мичу, хайде! - Няма да имаш втора сватба.
Момино, хващай китарата!
Забрави китарата!
Побързайте, шофьорът няма да чака! - Моля ви, подръжте го!
Тишина, не сте на пазара!
Какво гледате? Какво видяхте там? - Един свидетел го няма.
Извинете ме, закъснях. Извинете ме, моля.
Ето ме.
Барбара! - Витучо!
Къде е мама? - Мама искаше да дойде,
но татко я спря. Той се сърди.
Аз успях да скоча през прозореца.
Значи е вярно, че заминаваш, Барбара? Къде?
Дон Мео ни каза, че заминаваш за далечна страна
и повече няма да се върнеш. - Сбогом, Витучо. Сбогом.
Кажи на мама, че винаги ще я обичам.
Върви, Витучо, кажи й. Сбогом.
Лука Мирили, пред Господ и хората отговори, съгласен ли си
да вземеш за жена Роза Чибардо, по закона на Светата църква?
Да.
Роза Чибардо, пред Господ и хората отговори, съгласна ли си
да вземеш за мъж Лука Мирили, по закона на Светата църква?
Да. - Разменете си пръстените.
Съединявам ви навеки и ви благославям
в името на Отца и Сина и Светия дух. Амин.
Още дълго ли ще се бавят?
Къде е мъжът ти?
Вижте го колко е щастлив!
Стойте, стойте! Така не може. Трябва да се целунете.
Целуни я. - Плачеш ли?
Нека сега да плаче, а не после. - И аз плаках на сватбата си.
Дай цветята на булката.
Скоро ще танцуваме и на твоята сватба.
Аз ли да я целуна вместо теб? - Хайде, целунете се!
Целунете се най-накрая!
Довиждане! Не ни забравяйте! - Приятен път!
С нас ли идваш, Барбара?
Да.
Буда, хвърли цветята на мама.
Полиция?
Тя е платила за мен.
Кой е той? - Преди работеше в мината.
Здравей, Барбара. - Здравей, Вани.
Отиваме да работим, Вани.
Платил съм за двама. Отиваме заедно.
Това място е мое. - Онова там е свободно.
Ела.
Е?
Нямам представа.
Продължаваме, давай.
МЕСИНА
Къде сме? - Не знам. Студено ли ти е?
Не.
Това е първата ни брачна нощ.
Мислех, че ще бъде различно.
Какво правиш? Как се казваш? - Буда Камарата, на 4 години.
Хайде, хайде, върви да спиш.
НЕАПОЛ
Вани.
Стой!
Къде тръгна?
Ще те убия, Юда!
Ще ти изтръгна сърцето!
Влакът "Реджо – Калабрия – Рим" заминава от седми коловоз.
Хайде, върви!
Не мърдай от тук.
Дай парите. Опита се да избягаш, а? - Парите ги няма.
Дай парите! - Няма ги.
Ето, търси! Отдавна успях да изпратя парите вкъщи.
Търси! И да ме претърсиш, парите ги няма. Ето, търси!
Не е зле измислено.
Поне един човек прехвърлил ли си през граница?
Един ли? Много. - А нас защо се опита да излъжеш?
Мнозина са минали незабелязано.
Но да прекарвам само старци и деца е безумие.
Но не се посвени да вземеш парите. - Вани.
Млъкни! Мен трябва да ме прехвърлиш,
а колкото до останалите, не ми пука.
Без тях дори ще е по-лесно.
Ако им кажа, ще ти съдерат кожата.
Но колкото по-скоро избягаме, толкова по-добре.
Ще ме прехвърлиш във Франция, разбра ли? Мен и нея.
И от този момент няма да направиш и крачка без мен.
Ще се опитам. В Рим ще имаме прехвърляне.
За шест часа може да уредя всичко.
Вани, не трябва така. Разпродадоха всичко, нищо не им остана.
Искаш ли да стигнеш до Франция? Нямаме изход.
С тях няма да преминем границата.
На никого нито дума. Разбра ли?
Лоренца, виж колко е красиво!
На 12-и коловоз пристигна бързия влак "Витербо – Рим".
Хайде, движете се. Какво се стълпихте като овце?
До прекачването има още пет часа и бих искал да отида с тях до града.
Никога не са били тук. - Да не сте дошли да разглеждате Рим?
Ако се загубите, как ще ви открия? Елате и стойте заедно.
Антонио! Антонио! - Какво, уплаши ли се?
Не спирай. Слушай ме, Барбара.
Ако с мен се случи нещо и трябва да се скрия,
продължавай и ме чакай на границата. Няма да им се дам.
По-бързо, не изоставайте.
Антонио! - Какъв Антонио, ела с нас.
Здравей, красавице.
Ела с нас, няма да скучаеш.
Дръжте го! Дръжте го! Има пистолет! Пистолет!
Спри! - Вани!
Стой, ще стрелям! - Вани!
Вани! - Барбара!
Барбара... - Елате с мен!
Внимание, внимание! Всички сътрудници на полицията, намиращи се на гарата,
веднага да дойдат на осми перон.
Антонио! - Лоренца! Лоренца! Лоренца!
Назад! - Лоренца! Лоренца!
Стой!
Антонио! - Отместете се ви казвам!
Антонио! Антонио! - Спрете!
Лоренца! Лоренца!
Антонио! Антонио!
Госпожицата да не си мисли, че в Рим тротоарите са насред улицата?
Къде го арестуваха? - Казва, че е на гара "Термини".
Преди половин час. - Тук никого не са водили.
Тогава къде да го намери? - Отидете в комисариат Виминале,
може да е там. Ало? Слушам.
Да. Добре.
Карабинерите го задържаха. - Арестуван или задържан?
Задържаха го и го отведоха с кола.
Стая 5, на първи етаж.
Антонио Вердераме? На гарата или около нея?
Около нея. - Преди час ли?
Преди два часа. - А ти кой си?
Ало? Да сте прибирали преди час група сицилианци?
Не преди час, а преди два. - Ти какво искаш? Кой си?
Никой. Тя плачеше и аз я доведох. - Ако не я познаваш, излез от тук.
Арестувани са преди час около гарата. Това е извън юрисдикцията
на транспортната полиция. Точно така, това е наша територия.
Но не са при нас. Благодаря.
Щом не са ги довели при нас, трябва да се обърнете към Централата.
Извинете, къде е Централата? - Какво?
Трябва ми Централата на полицията. - Тя е на другия край на града.
Муско Кармело и Лука Мирили.
Питаха къде отиваме, но не им казах.
Пътуваме за Торино, не знаем нищо.
По-бързо, размърдайте се!
Г-н счетоводител! - Стой тихо. Влезте!
Седнете. Име, фамилия, място и година на раждане, бащино име.
Не ставайте. - Муско Кармело, по баща...
Г-н счетоводител!
По баща Торкуато. Не съм съден.
Кармело. Откъде идвате? - От Каподарсо,
провинция Калтанисета, Сицилия.
А къде отивате? - Къде отиваме...
Къде отивате? Отговаряйте! - Ние... как да го кажа...
Отиваме в Торино, шефе. - А Барила защо стреля?
Не знам. - Изобщо ли не го познавахте?
Не пътуваше ли с вас? - Не.
А защо отивате в Торино?
На работа.
А защо сте се омъжила точно преди заминаването?
Обичахме се. - Жена ти призна всичко.
Какво е признала? - "Отивала е в Торино на работа.
Не познава човекът, с когото Барила се е скарал."
"Не знае причината за конфликта. Отива в Торино на работа."
Прочетено и подписано собственоръчно.
Нали знаете, че сте отговорен при даване на лъжливи показания?
Барбара Спадаро.
Трябва да открия жена си. - По-късно. Нани Капуто!
Хей, вие, как така? - Успокой се, Антонио.
Трябва да ме пуснете. Нищо не съм направил, разберете!
Жена ми е вече повече от 10 часа е сама на улицата! Пуснете ме!
Когато кажеш истината, ще те пусна. Говори и вратата е твоя.
Добре.
Този, който избяга, кой е?
Нашият водач. - Име?
Дори Чичо. - Къде отивахте?
Във Франция.
До три дни трябва да се приберете. В същия ден трябва да се явите
в полицията, за да отметнете свидетелството, което ще ви дам сега.
В случай на неявяване ще отговаряте по цялата строгост на закона. Ясно?
Антонио Вердераме.
Саро Камарата.
Не можем да се върнем обратно. - За да заминем, продадохме всичко.
Там умирахме от глад. Продадохме всичко, до последната чиния.
Нямахме работа. - Ако се върнем, ще гризем камъни.
Трябва да се представите пред съда за опит да преминете границата.
Благодарете, че ви връщат и ви оставят на свобода.
Нямате нищо? Следващия път не се забърквайте с такива типове.
Ето ви свидетелството.
Лука Мирили.
Роза Мирили.
Не! Не го прави, Саро!
Ето, вземи. По хиляда лири на човек. Преброй ги.
Но имайте предвид, че част от пътя ще трябва да минете пеша. 12 км.
Няма да дойда до Парма. - Няма проблем.
Трябва само да се качим на влака колкото може по-далече от Рим.
Е, добре.
Тръгваме! Качвайте се. По-бързо, г-н счетоводител.
Хайде, върви при баща си!
По-смело, г-н счетоводител.
А Лоренца? - Да, бедничката.
Но с нищо не можем да й помогнем.
Върви си по пътя! Не ни се пречкай! Върви си при приятеля!
Само проблеми ни донесе. - Какво правите?
Не искаме да пътуваме с нея. Тя носи нещастие.
Всичко е заради Вани. - Нека остане тук.
Заради нея са всички проблеми.
Барбара...
Защо не се прибереш вкъщи? - Не мога да се прибера дори мъртва.
Къде ще отидеш?
Много беди ни се струпаха,
но дори и куче е грешно да се гони така.
Хайде, качвай се.
Не... остави го.
Всички влакове спират в Сан Куерчето. - А далече ли е?
Около 20 километра. - 20 километра?
Бих ви закарал, но се страхувам да не закъснея.
Ако са ви здрави краката, ще стигнете за четири часа.
Краката ни са здрави, но бензина ни е малко.
Да вървим.
Хей!
Ще го повикам. - Микелина!
Карабинери!
Това не е твое, не го яж! - Какво става? Не я докосвай!
Къде тръгна?
Значи сте от Сицилия. Нима пътят за Пиемонт минава оттук?
Документи не ми трябват. Който иска да работи за мен,
ще получи: мъжете по 1000 лири, а жените и децата по 500.
Работата тук е лека, а освен това има подслон и храна.
А при мен се яде по три пъти на ден. - А за колко време ще се справим?
Може и за седмица, а може и за десет дни.
С пари можете да стигнете където искате.
Добре. Оставаме. - Тогава елате.
Идва подкрепление! Откъде сте? - От Сицилия.
Защо дойдохте? Не ви ли се стои вкъщи?
Казват, че с челата си забивате пирони!
Никога не сте виждали каша! - А вие преяждате с нея.
Хей, Бергамо. Хайде да посвирим малко.
Не, благодаря. - На мен още.
Не, не, благодаря.
И нас така уговори. Каза, че работата ще е лека.
Качи ни на камиона и ни доведе тук още вчера.
Лука, какво чакаш?
Хей, Момино, идвай!
Браци, ела. - И ти, Момино. Чао, блондинке.
Лука!
Хайде, да вървим. - Лука!
Лука!
Постоянно мисля за теб, Роза. Всеки ден, всяка минута,
денем и нощем.
Ще танцуваме ли, Барбара?
Хей, гледай!
Утре ви напускам. Няма да се видим повече.
Къде ще отидеш?
На границата, в Ноаскиа.
Трябва да отида. Вани ще ме чака там.
Иска ми се да се сбогувам с теб.
Пред всички ще ме е срам.
Ти направи толкова за мен. Никога няма да те забравя.
И децата ти ще помня винаги.
Какво правиш? - Кърпя.
Кой кърпи така?! Дай на мен.
А ако не се срещнеш с Вани в Ноаскиа? Може вече да са го арестували?
Ще си сама в планината.
Заслужаваш по-добра съдба.
Ти си добро момиче, Барбара.
Вани някога работеше и аз му вярвах, а после не знам какво се случи,
че стана такъв.
Обичаш ли го?
Не знам. Той си няма никого, освен мен.
Саро! Саро!
Какво има? - Трима срещу един. Негодници!
Следващия път няма да задяваш чужди момичета.
Ние сме тук, за да работим. - Момичето няма нищо общо.
Само защото сме от Сицилия. "Заминавайте си", така казаха.
Бяха трима. Подлеци, нападнаха ме скришом. Искаме да оцелеем!
А кой ви разреши да шляете тук?
Тук не ви е родното място, и тук сте чужди.
Говорите така, че е трудно да ви разберат.
Вие как бихте постъпили, ако бяха дошли при вас?
Тръгваме, шефе. - Вървете.
Слушайте какво ви казвам и ще се разминете без проблеми.
Имате право на труд и честно изкаран хляб.
И законът е на ваша страна.
Това е, тръгваме.
Браци!
Хей, Мичу.
Шефе!
Какво става? Какво искат от нас? - Нищо, нищо.
Продължавайте да работите.
Полицията ще се заеме с тях.
Стачкоизменници! - Махайте се от тук!
Предатели! - Стачкоизменници!
Какво искате от нас? Защо крещите?
Вие от кой профсъюз сте? Покажи си профсъюзната карта.
Всички сме от Сицилия. Преди работехме в сярни мини.
Работим тук едва от вчера. - Миньори. Довели са ги от Сицилия.
Връщайте се обратно! - Не знаете ли, че стачкуваме?
Отивайте си в Сицилия! - Саботирате стачката!
Махайте се! - Само защото сме сицилианци ли?
И стотици да сте, няма да отстъпим! - Имаме право да живеем, колкото вас.
Негодници! - И ние сме работници. Спрете!
Татко!
Полицията!
Татко! - Саро!
Негодници!
Татко!
Микелина!
Сбогом. И този път не стана. - Нищо не можеш да направиш.
Сбогом. - Приятен път.
Хайде, по-живо! - Здравей.
Всички ли са тук?
А ти какво правиш? Качвай се. - Един момент!
Кой още го няма?
Хей, какво правиш? Колата тръгва. Побързай.
Детето ми е болно. Не трябва да пътува.
Има температура, шефе.
Имай предвид, че за теб няма да има отделен камион.
Ако останеш, ще ми съсипят фермата.
А от полицията казаха, че няма да поемат отговорност.
Довиждане, Саро. - Довиждане, Момино. Късмет.
Ще те чакаме, Саро. - Няма да се бавя.
Тръгвайте, тръгвайте! Жал ми е за вас...
но по-добре да не бяхте идвали.
Саро. - Довиждане, г-н счетоводител.
Не трябва да те оставям тук сам. - Нищо, върви.
Подло е, че те оставям. Прости ми. - Качвайте се. Довиждане.
Качвайте се. Помогни му.
Прости ми, Саро. - Довиждане, Буда.
Довиждане. - До скоро.
Къде мога да намеря доктор?
Когато се стъмни, ще отидеш в селото. Сега е опасно да ходиш там.
Момиченцето ми е доста зле. - Там ще те разкъсат на парченца.
Полицията стреля и те обявиха стачка.
Барбара...
Предай на Саро, че решихме да се върнем вкъщи.
Сбъркахме, приятели. Проклето пътешествие.
Нещастието никога не идва само, а по-лошото все още е напред.
Този негодник. Излъга ни и от там започнаха всичките ни беди.
"Бесилката е създадена за бедните."
Така повече не може да продължава.
Ако ни е съдено да умрем, по-добре да умрем в родината.
Решихме да се върнем вкъщи.
Лука, ти си още млад, опитай си късмета. Може на теб да ти потръгне.
Но дъщеря ни няма да вземеш, за да се мъчи.
Истинските мъже винаги постъпват така.
Когато морякът излиза в морето, жената го чака вкъщи.
Май и аз ще се върна в Сицилия. - А аз няма да се върна.
И аз продължавам. - И ние.
Няма нужда да се мъчиш. Ще отида сам.
Ще изкарам пари и ще ти ги изпратя.
Тогава ще дойдеш при мен.
Баща ти е прав. Чакай ме. Довиждане, Роза.
Хайде, Лука. Не се притеснявай, Роза, той е в надеждни ръце.
Поздрави сярната мина от мен! - А ти поздрави Франция!
Довиждане. - Кураж, момчета, кураж!
Довиждане, Момино.
Няма да се затрия. Довиждане, Браци, желая ти късмет.
Ето, вземи, подарявам ти я.
Винаги ще те помня, Момино.
Да тръгваме, Лука.
Сбогом...
Хайде, Лука. Да тръгваме.
Лука... побързай. - Поздрави на всички.
Довиждане. - Довиждане, Роза. Не плачи.
Довиждане. - Поздрави на Франция.
Довиждане. - Довиждане.
Лука! - Роза!
Лука! Лука!
Лука! Идвам с теб.
Роза!
Тръгвай!
Нашата Микелина ще умре ли?
Къде е Барбара? - Току-що излезе.
Стойте тук.
Барбара!
Хей! Къде живее доктора? - До общината.
Но момичето сега няма да стигне до там.
Какво момиче? - Това, което беше тук.
Ще стане лошо, ако я видят стачкуващите.
Трябваше да изчака да се стъмни.
Тя е предателка!
Да, тя е предателка!
Тя е от онази компания! - Дошла е да ни краде хляба!
Гадина! Защо си дошла? Върви си!
Коварна змия!
Какво искаш? Провокаторка. Тя е от стачкоизменниците.
Едно дете се разболя. Трябва да стигна до доктора.
Какво става? Пуснете ме да мина!
Тишина!
Защо си дошла? Какво искаш? - Трябва ми доктор.
Едно момиче умира.
Саро! Саро!
Това е доктора. - Качвай се по-бързо.
Все пак ще е по-добре, ако заминете или поне не се показвайте в селото.
В Шамбери ще ни посрещне г-н Берардо и ще ни заведе на север в Лил.
Там има въглищни мини.
Но трудов договор ще подпишем веднага, още в Шамбери.
Вие винаги сте работили в мина. Въглищата също се добиват в мина.
А там им трябват работници и не плащат зле.
Става дума за 40 000 франка на месец, обърнато в лири става 80 000.
80 000? - Те живеят като в Америка.
А кой ще ни прехвърли там? - Никой. Сами ще стигнем.
Няма защо да плащаме на водач. Той добре знае пътя.
Утре ще бъдем в Гран Кол Фер, преминаваме го и сме там.
Трябва по-бързо да вървим. - Да, 80 000 си струват.
И преди да дойде полицията. - 80 000! Такъв шанс е веднъж!
Един момент. Не трябва така. Трябва да изчакаме един ден. Само един.
Ако Саро не дойде и утре, тръгваме. - Те няма теб да те чакат.
Само един ден. Не трябва да оставяме Саро и да отиваме без него.
Пристигна още един сицилианец. Влизай, южняко.
Саро!
Радвам се да видя цялата компания.
Дайте ми храна.
Саро! - Татко, г-н счетоводителя!
Диодата! Микелина!
Роза! - Буда!
Роза!
Вани...
Здравей, Барбара.
Мислеше, че няма да дойда, а?
Аз изпълнявам обещанията си.
Не можеш да си представиш какво ми струваше. И всичко е заради теб.
Заради теб! - Не, Вани!
Не, не съм те предала.
Идвам с теб.
Да вървим.
Барбара!
- Буда... Буда.
Копеле! - Татко!
Саро!
Не! Спри! Недей, чуваш ли?
Стига, Вани. Остави ни. Много беди ни донесе, много мъка.
Стига ми толкова. Може да ме убиеш, но няма да дойда с теб.
Няма да дойда.
Саро.
Не се отделяй от Барбара.
Но, Саро... - Върви ти казвам.
Вани!
Какво искаш от нас, Вани? Върви си, остави ни.
Барбара не те е предала, но няма да се върне при теб.
Тя ще остане при децата ми и ще замени майка им.
Ще бъде моя жена.
Ако наистина си я обичал, остави я на мира.
Не се сърди, Вани.
Саро... Къде е Саро? - Да вървим. Не изоставай.
Лука!
Саро!
Саро! Не, Вани, не!
Саро!
Да вървим.
Не изоставай, Кармело! - Идвам.
Ще замръзнеш. - Помогни ми.
Браци, вземи детето на ръце. Другото ще взема аз.
По-бързо, Триполи. Не изоставай. - Идвам.
Давай, Триполи!
Татко, това Триполи!
Хей, къде сте? Насам! - Кармело!
Идвам.
Г-н счетоводител! - Той изостана!
Кой? - Старецът с кучето, счетоводителя.
Не можем да се задържаме тук! - Кармело!
Къде е счетоводителят? - Не е ли с вас?
През цялото време вървеше отпред. - Сигурно се е отклонил от пътя.
Къде отивате?
Върнете се!
Не трябва да спираме, иначе всички ще загинем!
Кармело!
- Хей, върнете се!
Не трябва да спираме! Помисли за децата!
Спаси децата си! - Връщайте се обратно!
Кармело...
Най-накрая бурята утихна. Пред тях се разстилаше
покрита със сняг и осветена от яркото слънце долина.
Суровите бури, виелиците, опасностите, причакващи ги
на всяка крачка – всичко беше назад.
В далечината се виждаше селище. Това беше Франция.
Но мислите им, с тъжна нежност се връщаха към родните места –
съм селото с бели къщички на Сицилия и завинаги напуснатите хора.
Но най-много мислеха за другарите, загубени по пътя –
за Лоренцо, загубен в големия град, за Антонио, на когото простиха всичко,
за Момино, който никога повече няма да им пее песните си,
за Нани, който сбогувайки се ги помоли да поздравят Франция,
за погребания под снега Кармело.
Прощавайки се с другарите си, казваха: "Ще се видим."
Но, уви, те никога повече няма да видят техния добър Кармело.
Във всяка страна, по границата има войници.
Униформите им са различни и говорят различни езици.
Но в планината, където човек често остава насаме със себе си,
хората не са толкова разединени, като в навалицата на големите градове,
където те се блъскат, без да се забелязват един друг.
Тук предложена цигара или глътка вино
създават особена човешка топлота,
потребност, която винаги живее в сърцето ни.
Човек е създал границите на карта, но на Земята, сътворена от Всевишния,
нито на едно море,
нито на една река, нито на един планински връх,
няма граници. Не е имало и никога няма да има.
Хей!
В долината има хора!
Е, имате ли паспорти?
Откъде сте?
- От Сицилия.
От Сицилия ли?
Хайде!
превод и субтитри НИКЧО