Да, френската революция
си имаше свои герои, свои светци и свои мъченици.
Историците, които с необикновена проницателност подробно описват
нейните събития, са извадили от мрака на неизвестността незначителни
на пръв поглед деятели,
за които иначе никога нямаше да узнаем нищо.
Но по непонятни причини същите тези историци единодушно игнорирали
един наистина необикновен човек, изиграл в революцията
определяща, дори главна роля. За щастие съществува киното.
Кинокамерата изследва времето.
Обективът пронизва мрака на вековете.
Благодарение на киното най-накрая ще научите истината за този велик човек
и така справедливостта ще възтържествува.
Юни 1789 г.
Юни.
С други думи, 14 юли все още не е настъпил.
Както и, естествено, септемврийските кланета.
Но Париж вече се вълнува и роптае.
Провинцията също се раздвижва. И именно в провинцията,
по-точно казано, във френската провинция,
ето тук, виждате ли, се надига вятърът на метежа.
Някой разпалва метежа. Но кой точно е той?
Този някой не дава мира на богатите и заплашва привилегиите им.
Този някой наистина се бори с тях в името на народа и заради народа.
Властта обявява награда за главата му.
Но напразно, тъй като е безсилна.
И тогава обхванатите от паника аристократи започват да бягат,
взимайки със себе си ограбеното, цялото си състояние.
Е, всичко хубаво, господин барон. Попътен вятър!
Но неизвестният не спи.
Той е смел и решителен, за което говори и името му - Черното лале.
Запомнете това име, то ще влезе в историята... или поне в нашата.
Черното лале и конят му Волтер...
АЛЕН ДЕЛОН във филма
ЧЕРНОТО ЛАЛЕ по романа на АЛЕКСАНДЪР ДЮМА
Режисьор КРИСТИАН-ЖАК
Сценарий КРИСТИАН-ЖАК и АНРИ ЖАНСОН
ВИРНА ЛИЗИ
ДОУН АДАМС
АКИМ ТАМИРОФ АДОЛФО МАРСИЙАК
ЖОРЖ РИГО ЛАУРА ВАЛЕНСУЕЛА
РОБЕР МАНЮЕЛ от Комеди Франсез
и ФРАНСИС БЛАНШ
Музика ЖЕРАР КАЛВИ
Оператор АНРИ ДЕКЕ
Слизайте, бързо!
Благодаря.
Той открадна цялото ми състояние, скъпоценностите, моите и на графинята.
Чухте ли, господин началник?
Нима постъпките на Черното лале не ви ядосват, господин началник?
Кога ще оправдаете оказаното ви доверие и ще докажете,
че не напразно сте на този пост? - Господин маркиз, усърдието ми...
Искам главата на Черното лале до понеделник да е на тази маса!
Ще е... И главата, и всичко останало. - За какво ми е всичко? Главата стига.
Господин графе, ще ви върнем всички диаманти.
Много сте сигурен в себе си. - Не съм сигурен в нищо.
Все пак ми е известно кой е Черното лале.
Сигурно е скитник, от простолюдието?
Не, Ваша светлост, добре познавате този човек. Приемали сте го в дома си.
Слуга? - Слугите не се приемат.
И граф Гийом дьо Сен Прьо изобщо не е слуга.
Моля? Какво казахте?
Сен Прьо? Не може да бъде, той ми е приятел.
Бълнувате, господин Ла Муш. - Граф Дьо Сен Прьо?
Той най-малко прилича на Черното лале.
Това е нелепо, глупаво, чудовищно... и много смешно!
Знаете ли какво ни каза Ла Муш, какво е измислил?
Не. - Представете си, скъпа, той твърди,
че Черното лале е приятелят ви Дьо Сен Прьо.
Гийом? - Вие самата го нарекохте така.
О, Ла Муш не знае ботаника. И какви доказателства има този глупак?
Никакви, освен антипатията му към Сен Прьо. Той много ревнува от него.
Разбирам го.
И така, какви са доказателствата срещу Сен Прьо?
Моята увереност. - Увереността му!
Да, подкрепена с редица улики. Разбира се, той е ловък
и са нужни по-тежки аргументи. Но ако го заваря на местопрестъплението...
Много ме учудвате. - Ще ви го докажа, имам план.
Най-накрая!
Минутка, да си дочета страницата.
Накарахте ме да чакам, сега е мой ред.
Такъв прием след всичко, през което минах?
Удоволствието не се дава просто така, скъпа.
То не е право, а милост на съдбата и трябва да се заслужи.
Настанете се удобно.
Не обичам да се отнасяте с мен като с момиченце.
Да се отнасям като с матрона би ви разсърдило повече.
Ето... Сега можете да седнете на коленете ми.
Добър ден, Катрин. - Добър ден, Гийом.
Отлично.
Мислиш ли, че това е място за почтена жена?
През него са минали много почтени жени и нито една не съжалява.
Колко време имаме? - Два часа ще стигнат ли?
Два часа?
Няма да стигнат за всичко, но все нещо ще успеем да направим.
Първо трябва да ти разкажа нещо. Нелепа история!
Представи си, мъжът ми... - О, не!
Неуместно е да го споменаваш, спомни си за достойнството. Стани.
Може да мамя мъжа си, но го уважавам. Освен това става дума за теб.
Все пак стани, нали трябва да пийнем.
Е, разкажи за мъжа си. - Мъжът ми разговарял с барон Ла Муш.
Познай какво му казал баронът. - Сигурно някоя глупост.
Сигурен е, че знае кой е Черното лале.
А аз какво общо имам? - Чакай!
Той е убеден, че Черното лале - това си ти!
Не! - Да!
Смешно е! - Това са думите му.!
На Ла Муш? - Да.
А какво мисли мъжът ти за тази глупост?
Че тя няма да ти попречи да дойдеш в петък.
Пратеникът на граф Д'Артоа пристигна от Париж с последните инструкции.
Кралицата е решила да въдвори ред в държавата.
Права е, трябва им хубав бой.
Останаха само час и 50 минути, ангел мой. Забрави ли?
Не, скъпа. Не виждаш ли, мисля си само за това.
Бързам да те обсипя с милувките си.
Колко си хубава, прикрита само с добродетелта си!
Да, само с добродетелта си!
Какво има, сърце мое? - На пода има черно лале!
Боже, какво ще стане с нас?
Внимателно!
Тръгвай!
Върви!
Свалете маската, господин Дьо Сен Прьо, покажете лицето си!
Вече сте белязан! Сега няма да можете да се скриете от мен!
Волтер!
Няма да стигне далече. Лейтенант, съобщете на всички постове,
нека задържат мъже с белег на лявата буза.
Скоро с Черното лале ще е свършено!
Негодник, мерзавец, подлец! Не, не е за теб, а за Ла Муш.
Браво, Волтер, юнак, истински лъв!
Добре ли сте? - Не.
Дръжте.
Наздраве. - Това не съм аз, а стомахът ми.
Какво ще правим? В Париж ли ще идем? - Какво?
С този белег не трябва да оставате тук.
Първо ще си върна дълга.
С това лице? Жалко, че нямате резервно.
Бреньол, приготви се за пътуване.
Накрая се вслушахте в гласа на разума. - Не.
Не ме разбра. Казах ти да се приготвиш за пътуване, и то незабавно.
Стой!
Пътния лист! - Какво става?
Млъкни. - А, полиция...
Наред е.
Вие. Слизайте. - Да сляза? Но защо?
Слизайте, имате белег! - Но господине...
Млъкни! - Как така? Само това липсваше!
Напред! - Е, щом така трябва...
Тръгвайте!
Жюлиен!
Чудесно, никак не си се променил. - Ти също.
Е, Бреньол, какво мислиш за това?
Не мога да повярвам! Сега прилича на вас повече, отколкото в дилижанса!
Как ти се струва братчето ми? - Красавец е!
Благодаря ти от името на двама ни. Белегът ми...
Той разказа ли ти? - Само, че си ранен и ти трябвам.
Нищо повече не научих.
Значи дойде, за да научиш повече?
Не, дойдох, защото си ми брат и защото... защото...
"Защото, защото"... Обичаш ме, хлапе, така че си го кажи.
Още ли си толкова срамежлив?
Сестричка, не брат. Бреньол, направи ни омлет.
Знаеш ли, вече съм друг. Много се промених за тези 4 години.
И в крайна сметка си пораснал. Почти си ме настигнал.
Да. И още... - И още?
И освен това ми се струва... Струва ми се, че успях да преодолея...
Какво успя да преодолееш? Езика ли ти отрязаха? Какво си преодолял?
Стеснителността си. Винаги съм искал да приличам на теб.
Целиш се високо, а? - Не, не съм ти завиждал.
Просто ти се възхищавах. Възхищавах се на силата ти,
на смелостта и великодушието ти.
Толкова исках да приличам на теб. - Така ли?
Щом си започнал да приличаш на мен, би трябвало да си гладен.
Да, гладен съм. - И жаден?
И жаден. - За братството!
За свободата и справедливостта! - И да живее народа!
Как, и ти ли? - Какво аз?
Възможно ли е? Моите идеали ли споделяш?
Да. И съм готов да споделя този омлет. Сядай.
Та ти се гордееше с титлата си, ценеше привилегиите.
Народът ти беше безразличен. - Да.
Възхищаваш се от моята сила и смелост, аз - от чистотата и ентусиазма ти.
Стана така, че си заприличвахме все повече и повече...
И вече сме като един. - Народе, да бъде волята ти!
Чел ли си Русо?
Препрочитам "Обществен договор". Израснах с идеите на Жан-Жак.
А защо живееш в мелница? Решил си да се върнеш към природата?
Не. Тук съм заради обстоятелствата. - Заради какви обстоятелства?
Неприятни. Чувал ли си нещо за Черното лале?
За Черното лале ли? - Да.
За благородния разбойник,
плашещ дори господ и борещ се срещу тиранията?
Така... Жюлиен, погледни ме.
Аз съм Черното лале.
Не! - Да.
Гийом, сега си два пъти мой брат, стана ми още по-скъп!
Гийом дьо Сен Прьо - Черното лале. Значи аз съм брат на Черното лале!
Аз! Аз!
Аз! Моля те, налей ми още от това прекрасно вино.
То прилича на теб, младо, пивко...
Гийом дьо Сен Прьо - Черното лале. Как бих искал да съм на твое място!
Ще стане. За няколко дни ще станеш Гийом дьо Сен Прьо.
Да, докато белегът ми не зарасне.
Жюлиен, в опасност съм. За главата ми е обявена награда.
Този белег ми е подарък от началника на полицията Ла Муш,
по време на нападението над каретата на бирника.
Утре трябва да отида на политическо събрание у маркиз Дьо Вигон.
Трябва. Чуваш ли? Трябва да ме видят там.
Да не появя ще е равно на гибел, да се появя - на смърт.
Така че на събранието ще отидеш ти. - Маркизът от кралската партия ли е?
Разбира се. - Черното лале ходи при такива хора?
Е, в дома на Вигон може да се научат интересни неща.
Там говорят за дворцовите интриги, за козните на граф Д'Артоа...
Можеш да провалиш заговори,
да получиш и удоволствие... Ние с теб сме любовници на маркизата.
Какво?! - Недоволен ли си?
И аз трябва... - Това не е задължение, а възможност.
Ти си я завоювал и можеш да вкусиш плодовете на победата си.
Значи не я обичаш?
Най-голямото щастие е да подариш това, което обичаш.
Гийом, ти развратник ли си? - Аз съм такъв, какъвто съм.
И трябва да ме приемеш такъв.
Надявам се, че няма да я разочароваш много... Мисли за мен.
И не забравяй, че става дума за нашата репутация.
Ще изпълня дълга си.
Добре ли запомни всичко? - Научих урока наизуст.
Главата за Ла Муш, главата за маркиза и специалния раздел за съпругата му.
В моят дом... - Ще следвам навиците ти.
Не бива да изглеждаш безпомощен. Надявам се, че ще харесаш дома ми.
Що се отнася до слугите...
Ето го и Волтер. Не казвай нищо.
Да видим ще ме познае ли.
Потресаващо! - Благородна кръв. Той ми е като брат.
Знаеш ли, имаме си обичаи. Не, не го докосвай, свикнал е само с мен.
Ето го и твоя кон. Отличен бегач, но се бои от камбанен звън.
Дръж.
Е, Гийом, остава само... Знаеш ли, вълнувам се.
Само не се размеквай. Бъди недоверчив, не се доверявай дори и на себе си.
Не си позволявай да си изгубиш ума, иначе няма да повярват, че съм аз.
Е, тръгвай.
Сбогом, Гийом. - Сбогом, Жюлиен.
Волтер.
Ама че смехория, вижте, магаре яхнало кон!
Това е граф Гийом. - Мислех, че е добър ездач.
Само когато се представя пред маркизата!
Този кон е патриот. И на него му е омръзнало да го яздят благородници.
Браво! Да живеят конете!
Горкият младеж! Направете нещо!
Нека да си счупи врата, а ние ще съберем парчетата.
Недей, Каролин!
Нима тя...
Смелчага! Вържи коня, Жан-Пиер. - Добре.
Наранихте ли се? Можете ли да станете? - Как да изразя благодарността си?
Тече ви кръв! - Просто драскотина.
Не бива да пътувате ранен. - Ще успея.
Ще ви почистя коляното, за да не стане гангрена. Подпрете се на мен.
Ти си луда! Първо се омъжи, а с това ще се заемеш после.
Кажете на кюрето, че скоро ще дойда. - А празничният обяд?
По-добре ми помогни. - Уверявам ви, мога да ходя сам.
Не, не, правете каквото ви казва.
Френските благородници падат, трябва да им се помага.
Да живее народът! - Да живее и булката, господине!
Седнете тук. - Не бива, отивайте в църквата.
Сядайте - Правете каквото ви казва.
Татко, донеси гореща вода и сол. - Гореща вода и сол.
Покажете ми коляното си.
Боли ли ви? - Много.
Нима губите време за мен в деня, в който от госпожица ставате госпожа?
Идваш ли, кралице моя? - Точно навреме, подай ми кърпата.
Боя се, че няма да се оженим, скоро мръква.
Дръж. - Благодаря.
Татко, дай на господин Дьо Сен Прьо да пийне нещо.
Да пийне...
Колко странно. - Кое е странно?
Познахте ли ме? - Да, всички познават граф Гийом.
Ако някой ми беше казал преди, че ще черпя с вино аристократ!
Провървя ви, попаднахте на стар войник.
Отнасяме се със съжаление към ранените врагове. За ваше здраве!
Защо решихте, че съм враг? - А титлата ви, господин благородник?
А приятелите ви? Та вие се познавате само с компанията на маркиз Дьо Вигон,
който се бори да ни зароби с данъци.
Всички аристократи плетат интриги срещу народа.
Което се вижда - виждам го, очите ми не са завързани.
Кажете, ако ви причинявам болка. - Не, напротив, много ми е приятно.
През 80-а година в Америка никой не се погрижи за раната ми.
Сражавах се там с Рошамбо под командването на генерал Лафайет.
Отървахме американците от английската тирания, отмъстихме за Жана Д'Арк!
Идвате ли? Господин кюрето има погребение след вас.
Кажи му, че сега ще дойдем. А ти помоли кюрето да почака още малко.
До скоро, кралице моя! - Кралица!
Думи на републиканец! Сополанко! - Венчето ми. Подръжте го.
Щях да се оправя и сам. - Стойте мирно.
Точно така, стойте мирно. Тя е главната тук, след мен, разбира се.
Така ли е, Каро? - Да, татко.
Странно име. - Каролин.
Да, но всички я наричаме Каро, като момче. Винаги съм мечтал за син.
А майка й ми роди дъщеря, само за да ми направи напук.
И веднага умря. Станах баща и вдовец в един ден, представяте ли си?
А аз възпитах дъщеря си като син - с железни ръце и здрави мускули.
Нали, Каро? - Да, татко.
Ти ми роди дъщеря, получи си го! - Мерси, госпожо! Мерси, Каролин.
Хайде, тръгвайте, все пак ни чакат. Време е да помислим за сериозни неща.
Кюрето каза, че ако след пет минути... - Идвам, идвам.
Добре. - Господине, да живее народът!
Да, господине, и аз така мисля. - Заповядайте.
Виждам, че се радвате, че тръгвам. - Да, господине.
Пожелавам ви да я направите щастлива. - Не се и съмнявайте.
Всичко хубаво, господин графе. - Наричайте ме Гийом, Каролин.
Всичко хубаво, Гийом! - Довиждане.
Довиждане! И не падайте повече!
Ей, сватбата, давайте! По-живо! - А къде ми е венецът?
Какъв венец? - От портокалови цветове. Къде е?
Нима го даде на мен? - А на кого? Бързо го намери.
Но къде съм го дянал? - Върви, върви!
Това е прекалено! Не бива да се омъжвате без портокалови цветове.
Господине, вече започнахме да се притесняваме за вас. Случи се нещо...
Знам, знам. - Какъв е този костюм?
Ами... - Фронтен, господинът се върна!
О, Ваша светлост, притеснихме се. Тук се случи нещо.
Знам, знам.
Господин графът куца ли? - Дреболия, паднах от коня.
По-добре кракът, отколкото бузата. - Какво общо има бузата? Какво става?
Един господин се хвалеше, че ви е порязал лявата буза с шпага.
Хвалел ли се е? Кой? - Барон Дьо Ла Муш.
Заедно с подчинените си претърси цялата къща. Каза, че е обиск.
Така ме блъсна, че паднах. Сега имам синина на... Сам ще видите.
Аз ли? И под какъв претекст направи обиска?
Знаете ли, той твърди, че вие сте Черното лале.
Нима? - Да, господине.
Пригответе каретата и ми дайте дрехи. - Какво ще облечете?
Какво ще облека ли? - Да.
Едните, другите... Що за въпрос? - Новите?
Разбира се.
Дрехите ми! И заповядах да ми приготвят каретата!
Лошо ли ви е? - Не, не.
Толкова съм разстроен, че забравих къде ми е спалнята.
О, господине!
Защо ме гледате така? Бързо, действайте!
Благодаря, ще се справя сам. - Но господине...
Не трябва нито да ме обличате, нито да ме събличате.
Сърдитко!
Госпожо! - Не!
Но... - Не!
И все пак... - Не!
Госпожо, обичам ви! - Обичате ме, но стига за това.
Добре, ще ви обичам тайно. - И мълчаливо.
Мога ли да се надявам, че някога ще мога да се надявам?
Да се надявате на какво? - Че ще прекараме една нощ заедно.
Ще ви ударя плесница, две плесници, пет плесници!
Госпожо, чудесна идея. И всичко това за тази вечер?
Благодаря за високата оценка, ще се опитам да не ви подведа.
А! Я кажете, драги Ла Муш... Разрешавате ли, маркизо?
Заповядайте. - Защо събранието не започва?
Иска ми се по-бързо да науча за намеренията на граф Д'Артоа.
И на мен. - Ами поговорете с него.
Очевидно граф Д'Артоа... - Ваша светлост, може ли да започнем?
Всички дойдоха. - Моля за извинение.
Господин началник на полицията, струва ми се, че някой още не е дошъл.
Някой, чието присъствие е твърде желателно.
И необходимо. - Не, Ваша светлост...
Господин Дьо Сен Прьо няма да дойде. - Граф Гийом дьо Сен Прьо!
Какво?
Драги, като никога идвате навреме. Вече започнахме да се тревожим.
Извинете, паднах от коня. Но вече съм добре.
За щастие не сте се приземил на бузата си.
На лявата... Иначе щяхте... - А, вече сте в течение.
Като всички.
Господин Ла Муш току-що изрази притеснение от отсъствието ви.
Господин Ла Муш? - Да.
О, онзи господин Ла Муш, който реши, че аз съм Черното лале.
Който се втурна в дома ми, разби бюрото ми и едва не изби слугите ми.
Колко е усърден! - Сякаш някой ме рани.
Прекалено въображение. - Някой, който ме клевети.
Прекалено сте упорит... - И който сега ме слуша...
запазвайки мълчание. - Прекалена скромност.
Не, прекалена учтивост. Не исках да прекъсвам господин Дьо Сен Прьо.
Г-не, да обидите човек на честта... - Хората на честта не действат така.
Господине, ще отговаряте за това! - Веднага, господине!
Господа!
Гийом, не! Забранявам да убивате приятелите ми в дома ми.
Да. - Е, направете нещо!
Господа, дуелите - после. Кръвта ви принадлежи на краля! Ла Муш, натам.
Но... - Вървете!
Госпожо, поверявам ви Дьо Сен Прьо. Така няма да му се случи нищо.
Господа, седнете. Искам да ви запозная
с посланието на Негово кралско височество граф Д'Артоа.
Защо тези дни не се обадихте изобщо? Толкова се притесних...
Исках да бъда насаме. - С кого?
Със самия себе си. - А аз исках да бъда насаме с вас.
Поне ми кажете, че ме обичате. - Тихо.
Добри новини, господа.
Версай най-накрая е решил да приключи с наглеците от третото съсловие.
В двореца е взето решение,
че ориентировъчно между 11-ти и 14-и юли
Учредителното събрание ще бъде разпуснато.
Кралят ще възстанови правата си в пълен обем
и с нов указ ще отнеме правата на народа.
Нека спрат тези негодници, за да не се появят никога отново.
Да живее кралицата!
А ето какво се отнася до нас, при това още сега...
Да идем в Червения салон, там е по-спокойно.
Не, и тук ми е добре.
Сега полк от чуждестранни наемници под командването на принц Дьо Гразийак
ще се отправи към Париж, за да потуши революцията още в зародиш.
Отлично. - Да, да.
Предоставена ни е високата чест да приемем
принц Дьо Гразийак, който, заедно с храбреците си,
се кани да прекара няколко часа в нашия град.
Да, господа! За да може после да срине Париж.
Обърни се към тях!
Извинете, заради раната ми е. - Да, да, разбира се.
Ако ви е лошо... Госпожо, отведете господин Дьо Сен Прьо
в Червения салон. - Не, благодаря, не трябва.
И така, вдругиден принц Дьо Гразийак ще е наш гост.
На първо място трябва да осигурим неговата безопасност и на полка му.
Чувате ли, господин началник на полицията?
Това е добър повод да обезвредим всички подозрителни, а и защо
да не приключим с Черното лале? - Доверете ми се, Ваша светлост.
Ще претърсим цялата околност. Що се отнася до Черното лале,
ще откъсна и последното му листенце... Образно казано.
Господин барон. - Да?
Това е за вас. - Какво е?
Ще позволите ли? Впрочем, вече няколко дни не се чува нищо за Черното лале.
Какво? Кой се е осмелил?
А вие как мислите?
Да вървим. - Не.
Хайде, скъпи, да вървим.
Ломбар, потегляй, прибираме се.
Ломбар, къде отиваш? Полудя ли?
Обръщай назад, Ломбар! Ломбар!
Стой, полиция!
И къде сме, глупако? Къде ме докара?
Имаш среща с шпагата ми. - Черното лале?
Защитавайте се, господин Ла Муш!
Не!
Вдигнете глава. Казах, вдигнете глава!
Обърнете я надясно. Бузата ви...
Не, не тази, лявата.
Така... Вече сме квит, благодаря ви.
Давай, кочияш, откарай господаря си до леглото и му дай гореща отвара.
Сбогом, Ла Муш. И да не се разболеете.
Стой!
Стой, полиция!
Значи ти току-що едва не ме отнесе? Вие пък кой сте?
Това е той! Тревога! Хванах човека с белега, тревога!
Какъв е този вой? И застанете мирно! - Има заповед. Имате ли белег или не?
Та аз ви дадох тази заповед! Аз съм началникът ви! Чувате ли?
Пред вас е началникът на полицията!
А аз съм кардинал Дьо Роан. Отведете го!
Пак ви повтарям: аз съм началникът на полицията Ла Муш.
Това ще го обясниш точно на него. - Ще ви смачкам, ще ви стрия на прах!
По-тихо, че ще получиш такъв ритник, че...
Движи се!
Нахрани Волтер. Вече си тук? - Гийом, трябваше да те видя.
Куцаш ли? - Дреболия. Но стана нещо ужасно.
Какво? Разобличени ли сме? - Не, с нас всичко е наред.
Можеше да започнеш с това.
Чакай да си поема дъх.
Платих дълга си, върнах на Ла Муш белега.
Разказвай. Как ти се стори маркизата? Сладурана, нали?
О, маркизата... - Тази развратница ме забавлява.
Как ти се стори нейният малък Червен салон?
Показа ли ти го, прие ли те както трябва?
Да не мислиш, че можех да мисля за това след всичко, което чух?
Ще разпуснат Учредителното събрание и ще унищожат третото съсловие.
Към Париж пътува полкът от наемници на принц Дьо Гразийак.
Ще останат да пренощуват тук. Трябва да попречим на тези убийци.
Гийом, оставам с теб. Какво ще предприемеш?
Първо трябва да се взриви мостът. - Браво! А после?
Да отстраним принц Дьо Гразийак. - Чудесно! След това?
След това?
Когато армията остане без командир, ще я принудим да се разбяга.
Това е формалност, детска игра. - Гийом...
С теб всичко е лесно и просто.
Ти така трезво и хладнокръвно оценяваш ситуацията.
Да, разбира се.
Жюлиен, кажи, приличам ли ти на луд?
Сериозно те питам.
Да не мислиш, че ще взривя моста, отрязвайки пътя на полка?
Мислиш ли, че съм способен на такава глупост?
Гийом, не те разбирам. - Прибързваш, заслепен от младостта.
Хлапе, народът ти ми е безразличен.
Безразлични са ми и кралят, и третото съсловие, дори и четвъртото.
Версай, дворът, народът, духовенството, кралицата -
бих затворил всички в чувал и бих ги изхвърлил в морето.
Живея за себе си и мисля, че така е най-благоразумно.
Но ти вчера ми каза... - Вчера имах нужда от теб.
Ентусиазмът ти ме развесели, реших да ти се подиграя.
Ти, така да се каже, ми спаси лицето. Благодаря ти. А сега си тръгвай.
Значи когато говореше за свободата...
За свободата? Това е кокал, който подхвърлят на народа,
за да си строши зъбите и да не може да яде.
Това не е истина.
Кажи, че не е истина! Нали не мислиш така...
Ти просто ме изпитваш. Извършил си толкова подвизи...
Отнемал си заграбеното... - Действах за собствена изгода.
Но народът вярва в теб, не бива така. - Вярват и в Бог, но Той не помага.
За теб се разказват легенди. - Измислици на клюкарките.
Измамник, лъжец! Ненавиждам те! Чуваш ли?!
Мразя те и те презирам! - Отново стигаш до крайност.
Е, хлапе, успокой се.
И престани да ми досаждаш с викове. - Не, не и не!
Искаш или не искаш, ти си герой! - Ето, ти ме мислиш за луд.
И ще останеш герой. - Достатъчно.
Ти ми отстъпи мястото си и аз ще спася легендата за Черното лале.
Ще взривиш моста, ще убиеш Дьо Гразийак и ще победиш полка му.
Да живеят свободата и народът!
Малък глупак.
Готов е да даде живота си за едно лале.
Господине. - Да?
Една млада особа е дошла. - И какво?
Да я поканя ли? - Виждате, че съм зает.
Няма да я приемете? Това е нещо ново. - Вече съм друг, Лизет, ясно ли е?
Преди ми харесвахте повече. - Имам работа, по-важна от дамите.
С младите особи е свършено, свършено е!
Донесох тези рози за вас!
Извинете ме, постъпих непредпазливо.
Няма страшно, сега ще ви донеса още.
Не, Лизет. Никакви рози и никакви млади особи.
Ще направите ли изключение за мен? - Каро!
Да. - Трябваше да ми кажете веднага.
Каро. Оставете ни.
Донесох ви ръкавиците. - Не биваше да си правите труда.
А как я кара конят ви? - Вече се възстанови от падането ми.
Съвсем навреме ви хвърли. - Нима?
Да. Дължа ви щастието си. - Радвам се, че сте щастлива.
Много съм щастлива - не се омъжих. - Не се омъжихте?
Сама съм, както и преди.
Разочарован ли сте? - Не, просто...
... съм малко учуден. - След отпътуването ви
се скарах с бъдещия си съпруг.
Скарахме се заради сватбения ми венец.
Заради венеца ви?
Да, от портокалови цветове. Дадох му го, докато ви превързвах.
А той забрави къде го е оставил. И твърдеше, че не го е вземал.
Не... - Изпаднах в ярост!
И после... нали знаете как е?
От дума на дума преминахме към обиди, а после - и към плесници.
Накратко, скъсах с него.
Отмених сватбата, а вечерта си легнах в леглото сам-самичка.
Какво облекчение! Беше толкова просторно.
Това е благодарение на вас. Благодаря. - Благодарение на мен? Силно казано.
А когато се събудих на другия ден, изведнъж си спомних, че венецът...
Този венец, който едва не се оказа фатален...
Да?
Дръпнете се настрани. Дръпнете се и се обърнете.
Да не би по божия воля да се е оказал тук?
Ами... - Вземете пример от мен.
Усмихнете се. - Мисля за бедния ви годеник.
За Жан-Пиер? Нищо му няма. - Сигурно ме проклина.
Той не знае нищо. Продължава да търси венеца - заради принципите си.
И нека да го търси чак до смъртта си. - Разказахте ли на баща си за венеца?
Тогава трябваше да ви считам за покойник. Ако знаеше къде съм...
Така ли? - Да. С неговия характер,
вероятно щеше да ви убие.
И би сгрешил, защото не съм му враг. Свободата - това е и мой идеал.
Вие ми се подигравате!
За вас, аристократите, свободата е само част от привилегиите ви.
Ще съжалявате, че не ме опознахте. А засега не мога да се разкрия.
Но вижте тази шпага, тя е честна. Да, честна е! Добре, да става каквото ще!
Погледнете ме, Каро, и опитайте да разберете кой съм. Аз съм...
Много сте несръчен.
Това е предпазна мярка. Сега не бива да говоря нищо.
Но после непременно ще ви разкрия тайната си.
От това не ми става по-леко. - Ще ви докажа добрите си намерения.
Предполагам, че баща ви участва в заговора срещу краля.
Ако е така, ще ви дам съвет. Пазете се.
Маркиз Дьо Вигон е решил да накаже бунтовниците, ще има обиски и потери.
Съвет за съвет. Скоро революцията ще победи и ще има лов на благородници.
Тогава можете да се скриете у нас.
Правото на убежище ще бъде последната ви привилегия.
Ето, че сме квит.
Няма да се наложи, но благодаря. - И аз съм ви признателна за услугата.
Каро, и двамата преливаме от великодушие. Кажете, за какво е това?
Да станем съюзници?
Ако бяхте останали без дом, състояние, приятели... Тогава бих ви приютила
и бихме могли да говорим свободно, като равни.
Като сега?
Ако ви кажа какво ми е на сърцето, ще паднете от небето на земята.
А там щяхте да сте вие в сватбена рокля.
Каро! - Да, Гийом?
Каро? - Да, Гийом.
Гийом? - Да, Каро.
Виждате ли, казахме си всичко.
Плачете ли?
Аз ли? Никога. Татко не ме е научил на това. Не знам какво са сълзите.
За жените те са оръжие за защита. - Предпочитам шпагата, по-надеждна е.
Жените са слаби, дори и с шпага. - Нима?
Който първи улучи в сърцето, ще получи наградата.
Колко самоуверено. Говорите така, сякаш сте победила.
Наградата ще е еднаква, който и да я спечели.
Защитавайте се, господине.
Явно отдавна не сте държал шпага. - Бързо мога да ви победя.
А как се струва така?
Много късо.
Много дълго.
А сега се защитавайте!
Докосване!
Това беше отличен удар. - Всички в семейството го владеем.
Наследство ни е от прадядо ми, мускетарят Портос. Ще ви науча.
Нападайте.
Докосване!
Сега е ваш ред. Внимавайте, атакувам ви!
Докосване!
Чудесно! Всеки от нас ще получи награда. Разрешавате ли да съм първа?
Изберете каквото искате.
Сега мой ред ли е?
И какво? - Да, какво?
Май революцията свърши. - Все още не съвсем.
Дръпнете се от пътя! Пуснете ме! - Там няма никого!
Значи така!
Каро, ето къде си.
В дома на аристократ! Знаех си! Избягала си, когато излязох
на тайна среща на комитета и си предала третото съсловие.
И това е дъщерята на Плантен? - Не съм предателка.
Така е! - Млъкнете, прелъстителю!
Но господине... - Хлапе! Сополанко!
Искам трупа ти тук и сега, кървящ и топъл!
Боже, знам, че нямаш време, ще ти помогна.
Не бива, татко! - А теб ще те нашибам до кръв!
Защитавайте се, господине!
Това е моят удар, тайният ми удар! Той ми е откраднал удара!
Откъде го научихте? - Аз го научих.
Ти луда ли си, това е семейна тайна! - Ще остане в семейството.
Ние двамата се обичаме и да живее свободата!
Какво? - Да, господин Плантен.
Никога! Докато съм жив, никога! Забранявам ти да го обичаш, ясно ли е?
Забранявам ти! - На сърцето не се заповядва.
Така ли? Щом започна с този тон, ще се омъжиш за Жан-Пиер, и то веднага!
Тя сама ще избере. Раждаме се свободни и сме равни пред любовта.
С класовите предразсъдъци е свършено, не управлява Луи ХІV.
Вашата тирания е отживелица. Времената на деспотите отминаха, свободни сме.
Боже! Да чуя това тук?! Така е, благородниците ни вземат всичко:
дъщерите, семейните тайни, а сега и идеите.
Заповядайте, подкрепете се. - Няма да се оставя да ме измамят.
Вярвам ви само наполовина. Знам за интригите и връзките ви с Версай.
Един въпрос, господин Плантен. - Да?
Какво бихте направили, ако тук се появи полк, отиващ към Париж,
за да разтрогне Учредителното събрание?
Какво бих направил ли? - За да го спрете.
Какво бих направил? Същото като през 7-те години война в Америка.
Бих взривил моста!
А с принца? - Кой пък е той?
Принцът командва полка. - Ами него...
Бих го направил на пух и прах!
Ако се наложи...
След няколко часа този полк ще дойде, за да пренощува тук.
Не, не може да бъде.
На мен ми разкриха тайния ви удар, аз ви съобщих тайна новина.
Не останахте на сухо. - Това какво, капан ли е?
Протягам ви ръка. - Не, засега не.
Не ви ли стига ръката на Каро? - Давате ли ми я?
Не ви я давам, взехте си я сам.
А това какво е, семеен сувенир ли?
Да, семеен сувенир.
Не, не, все пак онзи беше по-хубав.
Кажете, кога ще дойде тук онзи полк?
Казах ви, тази вечер. - Добре, ще взривим моста. Нали, Каро?
Да, татко. - Но с какво?
С барут, с какво друго? - А откъде ще го вземем?
Ще намеря. - И къде ще го намерите?
Там, където го намеря.
Да живее принц Дьо Гразийак!
Чудесно посрещане. Мразя доматите!
Негова светлост принц Александър дьо Гразийак дьо Морван Лебро!
Ваша светлост, за мен е голяма радост и огромна чест
да приема в нашия малък град принца,
в когото с надежда и доверие се взира цялото кралство.
Забелязах, че жителите на вашия град се отличават с гостоприемство
и оцених приветливостта им напълно.
Ето и доказателството за нея.
Този домат е плод на вашата небрежност.
Това едва не ми струваше живота. Версай не поиска ли безопасността ми?
Сам се заех с това. Сутринта заповядах да обесят на площада
десет бунтовници. Сигурен съм, че сте ги забелязал.
Според мен за първи път се използват обесени
в качеството им на приветствени знамена.
Това е свидетелство за добри намерения. Но ще ми се наложи
да съобщя на Нейно величество, че в областта ви цари анархия.
Ваша светлост, проблемът е, че началникът на полицията изчезна.
Какво, господин интендант? - Да. Възможно е и да е убит.
Последния път, когато го видях, му изпратиха черно лале.
Лош знак. - Вярвате на тези суеверия?
Налага се. - Черното лале е мит.
Някой негодник така прикрива престъпленията си.
Черното лале е червен домат.
Скъпи.
Намисли си желание. - Намислих си.
Надявам се, че ще бъдеш доволен.
Чухте ли за нападението? Какъв срам...
Рискувате да се лишите от интендантство заради няколко килограма домати?
Бяха чудесни. - Скъпа, елате с мен.
Трябва да изгладите лошите спомени на принца.
Разбира се, ако господин Дьо Сен Прьо няма нищо против.
Изобщо, моля ви. - Благодаря.
Да вървим.
Господине, позволете да ви представя маркизата.
Господин бирник. - Ваша светлост.
Сърдитко! Цяла вечер не ми продумахте и думичка.
Нямате ли какво да ми кажете? - Имам.
Мисля, че ще бъдете чудесна в леглото.
Сякаш не го знаете.
Просто сте прелестна, дете мое. - Господин барон Ла Муш!
Е, господин началник на полицията, откъде идвате?
От затвора, господин интендант. - От затвора? Как така?
Заради моите малоумни, но дисциплинирани подчинени.
А кой ви остави този красив белег? Черното лале ли?
Той не би посмял. Не, нападнаха ме две дузини бандити, аз ги надвих.
От скромност ще премълча подробностите, но всичко се вижда на лицето ми.
А през това време тук, господине, през това време тук...
Хвърчат домати!
Да, домати! Това нищо ли не ви говори?
Домати? Да, знам, Ваша светлост. Полицията работи чудесно.
Потуших бунта на метежниците, редът е възстановен. Околността се охранява,
поддържаме постоянна връзка. Нащрек съм, Ваша светлост.
А, нащрек сте... - Да.
О, скъпи!
Сбогом, госпожо. - Тръгвате ли си?
Не, разделям се с вас завинаги. - Завинаги.
Да, вероломна, завинаги! Видяното изпълни сърцето ми с отвращение.
Държахте се с него като с мен. Същата усмивка, същата любезност.
Ревнивецо, вие ревнувате! Господи, той ревнува!
Да, госпожо, изпитах ревност.
А съвсем скоро исках да бъда с вас насаме.
И аз мечтая за това! - Порочна жена!
Да, господине. - Слаба и лицемерна.
Да... - След минутка ме чакай горе.
След минутка. Колко съм щастлива, ме най-накрая те опознах!
Омагьосахте една особа и тя иска отново да усети омаята.
Чакам ви в Червения салон. Елате в обятията ми!
Предайте го на принц Дьо Гразийак. И ми донесете шпагата.
Това за мен ли е? Благодаря. Ще разрешите ли?
Предполагам, че 200 000 души са излишни в Париж.
Триста. - Двеста.
Не, 300. Ако не успеем да приучим и останалите на послушание,
можем да ги изколим!
Ей, вие. Не, благодаря. Къде е Червеният салон?
Благодаря.
Благодаря ви, благодаря предварително!
Благодаря за изисканата покана.
Обичам жените, които знаят какво искат.
На военния му е приятно да изглежда като непристъпна крепост.
Но тайно мечтае за капитулация.
Вземете ме, аз капитулирам.
Завоювахте ме.
Успях съвсем навреме! Как се осмелихте, господине?!
Забранявам ви да влизате тук! - Чакам извинение, и то веднага!
Извинение? Какво извинение? За какво, с какво право?
Защо и с какво право?! Няма да отговарям на толкова груби въпроси.
Трябва да разберете намека ми. - Намек за намек.
Искам да стана такъв, за какъвто имат вас.
Вие очерняте госпожата, няма да търпя това!
За наглостта ви! Защитавайте се! - Не, само не тук!
Не бива, ще изпочупите всичко тук!
Бийте се на улицата!
Сен Прьо. - Гразийак Морван Лебро.
Приятно ми е. - И на мен.
Китайският ми порцелан!
Китайската ми ваза!
Какво правят? - Бият се, както виждате.
Но защо? - Ами...
Господа, никакви убийства в дома ми!
Господин Дьо Сен Прьо, прекратете дуела!
Ваша светлост, Ваша светлост! - Не се бъркайте, въпрос на чест е!
Няма никакво отношение към вас. - Исках да се застраховам.
Къде е принцът? - Моментът не е подходящ.
Нося важно съобщение. - Тогава опитайте.
Ваша светлост... - Този пък какво прави тук?
Ваша светлост... - Сега ще довърша този нахалник.
Някой е откраднал всичкия барут. - Барута?
До последното буре. - С него може да се взриви дворецът ви.
И вас с него. - Дворецът ми? Няма да разреша!
Трябва нещо да се направи! - В опасност сме.
Дворецът се охранява, навсякъде има часови. Няма от какво да се боим.
А бандитите и бунтовниците сигурно ще се натъкнат на някой от патрулите.
Сигурен съм, че това е работа на Черното лале.
А на вас досега никак не ви е вървяло с него, Ла Муш.
Черното лале не съществува. Не насочвайте Ла Муш по грешна следа.
Черното лале! Черното лале... Какво ли не измислят хората!
В джоба ми има черно лале?!
Господин началник на полицията! Господин началник!
Какво става? - На моста Сен Пиер
са убити двама часови. Патрулът е намерил телата им.
Мостът Сен Пиер значи? Значи часовите са пречели на някого да взриви моста.
С моя барут? - Напълно е възможно.
Черното лале. Това може да е само Черното лале.
Конят ми. Вземете хора и претърсете гората.
А аз ще обкръжа моста и ще хвана Черното лале. Господа...
Ето, вземете. А сега да продължим, господин Сен Прьо.
Господин Сен Прьо? Къде е господин Сен Прьо?
Господин Сен Прьо? Господин Сен Прьо?
Давайте, по-бързо, по-бързо.
Това е, достатъчно. А сега сложете барута внимателно.
Внимателно.
Внимателно, това е барут, ясно ли е?
Давайте.
Спрете! Тишина!
Тревога! Идва конник.
Каро! - Тихо! Тук съм!
По-бързо, Каро. - Убихте ли принца?
Не още. Защо шепнете? - Заради конника.
Какъв конник? - Това бяхте вие. Колко съм глупава!
Татко! Това е Гийом дьо Сен Прьо! - Какво търси тук аристократ?
Дойде де шпионираш ли? - Скоро Ла Муш ще бъде тук.
Бягайте, че ще ви заловят. - Как така? Нали ни предупредихте.
Най-накрая ми се доверявате. - Тихо, тихо. Чувате ли?
Бягайте! - А за какво се трудихме?
Моста ще бъде взривен, дори и ние да се взривим с него.
Имам грижата за моста. Тръгвайте. - Бягайте, аз оставам с Гийом.
Ти?
Добре, тръгваме. Среща на кръстопътя Сен Блюз.
Добре. - Да, да.
Отлично начало за роман.
Тихо!
След мен!
Браво, браво! Отлична работа!
Войници, доволен съм. Но това не е всичко. Кога е погребението на принца?
Когато го убия, г-н Плантен. - Още ли не сте го промушили?
Канех се, но разбрах за Ла Муш. Наложи се да го отложа.
Така, а сега? - Балът в двореца приключи.
И какво? - Принцът се връща в лагера.
И какво от това? - Използвайте въображението си.
След мен!
Какво е станало? - Ето там.
Спусни се и погледни какво е станало там.
Защо спряхте?
Има човек. - Къде?
На пътя. - Трябваше да минете през него.
Това е жена.
Колко ще продължава това? Защо държите ръцете на кочияша?
Каро, пистолета! - Дръж!
Този път сте ми в ръцете. - Дьо Сен Прьо! Какво правите тук?
Нима не разбирате? Отвличам ви. - Забранявам ви! Не бива!
Не искам да виждам слуги в каретата. - Млъкнете или ще ви застрелям.
Млъквам, но още не съм казал всичко.
Пристигнахме!
Слизаме всички!
Ключът у теб ли е? - Да, вземи.
Доведете аристократа тук! За такова място може само да мечтае.
Тук има всичко, за да му направим ковчег по мярка!
Дъскорезница? Какво да правя в дъскорезницата? Това е нечувано!
Заповядайте.
След вас, господине, ако обичате. - Забранявам ви да сте вежлив с мен!
Юда!
Зловещо място. Като вертеп.
Не смея да споря. - Това е капан.
Не, не е капан. Не ви считаме за предател.
Ще ви осъдим на смърт и толкоз. Утре няма да помните нищо.
Народът убива своите принцове. Какви времена!
Да, светът се преобърна.
Стига шеги. Не се каним да ви държим тук цял живот.
Как предпочитате да умрете? Изберете сам.
Това някаква шега ли е? Не, господине.
Няма да съм съучастник в убийството си. - Настоявам.
Много сте нелюбезен.
Е, тогава не мога с нищо повече да ви помогна.
Можете.
Кажете защо ви трябваше този цирк в дома на маркизата?
Аз се разбрах с нея. Бележката е написана от вас.
Беше предлог да ви убия. - Да ме убиете? Но защо?
За да лиша полка от предводител. Армия без командир е като нощ без луна.
И затова измислихте тази глупава интрига?
Избягвах политическите мотиви, за да не ме разобличат.
Да не ви разобличат? - Да. А вие няма да се раздрънкате
и мога да ви го кажа. Аз...
Не, първо ще го кажа на нея.
О, Гийом, Гийом, това е чудесно!
Татко, татко!
Да, господа, аз съм Черното лале.
Вие? Вие сте Черното...
Господин генерал! - Черното лале? Това променя всичко!
Принц Дьо Гразийак дьо Морван Лебро убит от Черното лале?
Това ще стане историческо събитие. Ще се прославя.
Господа, да пием за Черното лале и последната му жертва!
Осанна! Ще запомня завинаги последния си ден!
За цял живот, чак до смъртта си.
Кой идва? - Ла Муш, началникът на полицията.
Какво става, бароне?
Взривиха моста, както бях предвидил.
Какво чакате? Да ми дадат кон, мундир и шпага!
Отведете ме бързо при офицера си. И повече никакви взривове.
Чухте ли заповедта?
По-бързо, събувай ботушите, дай си панталоните.
Да, да. - Точно така.
За моето последно утро!
А сега... спрете да пиете.
Краят увенчава делото.
Преживях повече, отколкото трябва.
Сбогом, живот. Сбогом, любов.
Сбогом, Плантен.
Сбогом, Плантене.
Сбогом, добри ми принце!
Ти за къде се стегна? - За екзекуция.
Искам да умра като Мария Стюарт. Взех дръвника.
Не забравяй секирата.
Не, не мога! Не мога, не мога! Не мога да направя това!
Не...
Не можем да направим това. - Да постъпим така с него?
Не, не можем. - Искам да умра.
Не! - Направи ми удоволствие,
вземи секирата.
Не, никакви секири!
Плантен. - Господин генерал?
О, бедни ми Плантене!
Какво ти става? - Сега по-добре ли си, пияницо?
Да, господин генерал! Всички на екзекуцията на Мария Стюарт!
Мърдайте! - Не, има шанс да се спаси животът му.
Подпишете документ, с който предавате пълномощията си на Плантен.
Гразийак. Какво подписах, Черно лале?
Помилването си. - Помилването?
Затвори го. - Напред!
Затвори ме, малък Плантене. - Без фамилиарности!
Плантен, вземете шапката и плаща му. - Слушам, господин генерал!
Вижте, каретата на принц Дьо Гразийак!
Извадете сабите!
Принц Дьо Гразийак! Бързо, стройте се! На конете!
На конете! - На конете!
Стройте се! Извадете сабите!
Кой е дежурният офицер?
Аз, господине. - Не господин, а полковник.
Принцът подписа документ за предаване на пълномощията. Сега аз ви командвам.
Но господине... - Не господин, а полковник!
Това е заповед на принца! Отивате не в Париж, а в Марсилия.
Но господине... - Никакви господа! Върнете се в строя.
Но господине... - Застанете в строя!
Така.
Внимание!
Слушайте моята команда!
На дясно, на дясно!
В посока към Марсилия, ходом марш!
Раз, два, раз два!
Тези няма да стигнат Париж до 14 юли.
Генерале, всичко мина отлично. - Вижте.
Това е Сен Прьо, моят Сен Прьо! Е, сега вече ми падна в ръцете!
Поне четири дузини са, не по-малко. Трябва ни подкрепление.
Отивайте за подкрепление, ние ще ги обградим.
Осем човека, след мен!
Тръгнаха всички до един!
Раз, два, раз, два!
А къде е принцът-кръвопиец? Какво ще правим с него?
Ще бъде заложник. Никой няма да се сети да го търси тук.
Прав сте, тихите места не ги намират. Да отидем да смачкаме червеите!
Командире, не искаш ли да хапнеш? - Отдавна е време.
А и ми е пресъхнало гърлото.
Манзен, внимавай!
Внимание!
Командире!
Плантен. - Благодаря.
Напред!
Отворете в името на краля! Отворете в името на краля!
Отстъпваме към колибата!
Спасени сме. Доведете принца-заложник.
Да, ще го използваме като разменна монета.
Командире, избягал е!
Избягал? - Да.
Добре, подпрете вратата. - Вижте, ето го там, с Ла Муш.
Ваша светлост, бях сигурен, че ще ви намеря тук.
Нима? Сам се освободих. Поздравления за костюма ви
и за работата ви. Първо бяха домати, после ме отвлякоха.
Знаете ли кой? Г-н Дьо Сен Прьо. А знаете ли кой е той? Черното лале!
Да, щастлив съм да ви го съобщя. - Не съм се съмнявал.
Трябва да настигна полка. Обещах на краля да съм в Париж на 14 юли.
Може би ще ми дадете ескорт! - Разбира се, Ваша светлост.
Добре. - Четирима при мен!
Трябва да извикаме помощ. - Но как? Затворени и обкръжени сме.
А през покрива?
През това иглено ухо? Опитайте да пропълзите.
Аз ще мина. - Не, Каро, само не вие.
Вън не е по-опасно, отколкото тук. Помогнете ми.
Права е, командир. По-добре да умре на чист въздух.
Каро, вземи!
Напред!
Гийом!
Къде е Гийом?
Каро, какво правиш тук? - Гийом, къде е Гийом?
Отведоха го заедно с баща ти.
Да, хванали са брат ви и са го измъчвали заедно с някой си Плантен.
Какво?
Плантен е осъден на доживотен затвор, а брат ви утре ще го обесят.
Ще го обесят? - Точно така.
В града се говори само за това. А като се разбра, че вие сте Черното лале,
всички ваши вдовици изпаднаха в безсъзнание.
Явно не напразно ви оплакват. - Те ще го обесят.
Веднъж стомна за вода, втори път стомна за вода, на третия се счупва.
Вече можем да бъдем спокойни. Остава само да се махнем оттук.
Та той е почти дете... - Трябва да действаме бързо.
Може да си развърже езика от мъченията и да заловят и нас.
Приготвяйте се, побързайте!
Млад безумец, подвластен на несбъдната мечта.
Утре вече ще сме в Испания, ще намерим нови хубавици.
Не, оставаме. - Какво?
Полудяхте ли? - Оставаме.
За какъв дявол? - Бреньол!
Не! Вие останете, аз заминавам! Никой няма да ми попречи да замина!
Брат ви вече е почти мъртъв. - Бреньол!
Не.
Не!
Гийом, знаех си, че ти... - После. По-добре изпили решетката.
Но аз исках да кажа... - Още дума и оставаш без език. Дръж.
Давай, давай.
Прегъвай.
Тревога!
- Тревога!
Затворникът е избягал!
Виждаш ли, Жюлиен, не съм свикнал да върша добри дела.
Бог ме наказа.
Бягай! - Не се бой, Гийом, няма да те оставя.
Спасявай се, глупако!
Още дума, Жюлиен. Не се разделяй с Волтер, той е най-добрият ми приятел.
Пази го, добър кон е.
А сега бягай. Спасявай се!
Не, Гийом, оставам.
Бягай! Казвам ти, бягай!
Сбогом, Гийом.
Сбогом, Волтер.
Ох, тези роднини!
Същият белег! Той има белег на бузата!
Идиот!
Отведи го!
Струва ми се, че сте развълнувана? - И защо да съм?
След като той ни измами? - Що се отнася до мен,
изобщо не ми е жал за него.
Няма незаменими хора. - Точно така.
Вижте белега му, това е мое дело.
Много му отива.
Гийом!
Убийци! Убийци! Гийом! Гийом, не искам да те убиват!
Направете нещо! - Боже! Арестувайте това момиче!
Гийом! Гийом! Обичам те! Обичам те!
Гийом!
Така и няма да науча кое е това мило момиче.
Хайде, бесете го! - Да, обесете го най-накрая!
Обесете го! - Какво чакат?
Най-накрая, отлично! Чудесно!
Това е, вече можем да сме спокойни. - Благодарение на вас.
Господин началник, искам да ви благодаря от името на всички нас.
Извършихте подвиг. Днес е чудесен ден, нали?
А за него се оказа последен. Признавам, доволен съм.
Жалко, че не можем всеки ден да устройваме подобни екзекуции.
Всеки ден не е празник. Довиждане, графе.
Довиждане.
Да идем да го погледнем? - Да идем.
Драги, това е шедьовър. - Да.
Как съм могла... - Всички жени грешат.
Ще ви помогна да забравите всичко. - Да.
Колко красиво се поклаща на въжето... - Да, сякаш го е правил цял живот.
О, скъпи!
Струва ми се, че сгрешихме като не обесихме и Плантен.
Но сега дъщеря му е арестувана и не виждам причина
защо да не ги обесим и двамата. - Разбира се.
Те хвърляха домати по принц Дьо Гразийак. Той къде се дяна?
Негова светлост принц Александър дьо Гразийак дьо Морван Лебро!
Полкът ми! Къде ми е полка?
Никой ли не е виждал моя полк? - Изгубили сте си полка?
Не, полкът ми ме изгуби. Изчезна някъде.
Ваша светлост, опишете го и ще го намеря.
Няма да намерите нищо.
Пет минути преди да вляза в Париж, и то сам, е паднала Бастилията.
Какво? Бастилията е паднала? Кой я е завзел? Ще го арестувам!
Тези сто хиляди парижани, които трябваше да убия.
Но Черното лале ме лиши от тази радост, открадвайки ми полка! Да!
Ако Черното лале го нямаше, Бастилията никога нямаше да бъде превзета.
Трябваше него да арестувате! - Арестувах го и го обесих.
Черното лале е мъртъв.
Да живее Черното лале. Веселбата започва сега!
Не може да бъде!
Какво правите там горе? Мястото ви не е там!
И къде ви е белегът?
Не, това ми се присънва. Обесиха ви сутринта! Бяхте там. Там!
Я погледнете там ли съм или не, господин Ла Муш!
Боже, това е съпругът ми!
Тревога.
Това е революция. - Революция?
Повярвайте, вече съм го виждал. - Не, тук няма да има революция.
Стража, при мен! Стража! - Стража, стража, при него!
При мен, стража! Стража! Стража, хванете Черното лале!
А сега - спасявайте се както можете!
Каретата ми! Каретата ми! Къде ми е каретата?
Каретата ли си изгубихте? - А, ето я!
Как, нима заминавате? И къде?
В имението си. Когато в страната има война, военните няма какво да правят.
Е, в памет на Червения салон ще дойда с вас.
А съпругът ви? Не бива да го оставяте в това положение.
В това положение за него нищо не може да се направи.
Чудесно. Юбер, тръгвайте!
Стража, при мен! Стража, при мен!
Чаках ви, господин Ла Муш. - Пак той. Това не е човек, дявол е!
Довършете го! - Довършете го!
Довършете го!
Не!
Да оставим отмъщението за победените.
Те избягаха. Защо да се борим със зло, което вече го няма?
Освободете затворниците! Напред! - Напред!
Да живее Черното лале!
Сърдитко!
Велик ден! Велик!
Хората дълго ще си спомнят за 19 юли 1789 г.
Кажи ми, пиленце, как мислиш,
какво ще пише в учебниците по история:
Черното лале и Плантен
или Плантен и Черното лале? Или съвсем скромно - Плантен... А?
Браво, Плантен, браво! И да живее Черното лале!
Това си ти! Жив си! Господи, жив си! Жив!
Гийом, Гийом! - Не ме наричай Гийом,
а Жюлиен. - Защо Жюлиен?
Ужасно име, не ти подхожда. Гийом ми харесва много повече.
А Жюлиен - изобщо. - Добре, нека да е Гийом.
А аз предпочитам Жюлиен.
Бедният Жюлиен... - Не си на себе си.
Гийом, Гийом, винаги ще те наричам така.
Сега до края на живота си ще бъдеш моят Гийом.
Виж!
Само ти ни липсваше! Откъде се взе?
И защо се смееш? - Защото той знае...
Какво знае? - Попитай него, Каролин.
Превод: yvetted