www.titlovi.com
1939. Staljin i Hitler su tajnim dogovorom podelili Istočnu Evropu.
1940. Sovjetska vojska je ušla u Litvu i prisajedinila je SSSR.
Prevod-Čarnojević
Sovjetska Litva, 1950.
Cigarete, hercegovačke sorte, drugovi oficiri i ostali gosti!
Omiljeni duvan druga Staljina!
Ovo ti je da shvatiš koliko je sve ozbiljno. Odgovaraj!
Krio si da je znaš od malena. Još od pre rata.
Kad je tu bila Crvena armija, Lajma te je zavrbovala, je li?
Odgovaraj! Kada? – Vrbovala je Lajma tvoj mozak!
Molim te, Maks. Sreo si se s njom kad su u Litvu ušli Nemci.
Pa i pre. Pre rata.
Litvanija, jun 1941.
Građani Litve, nemačka armija vas je oslobodila…
od boljševičkog režima. 2 godine su ruski komesari...
I njihovi instruktori, Jevreji, mučili Litvance...
Pažnja! Svim licima jevrejske nacionlanosti…
Obuci se. - Nikuda ja ne idem. – Moraš, Lija. Molim te. Važi?
Mama, ne želim ovo… – Onda će se policajci naljutiti.
Veži joj pertle.
Slušaj, ako mi se šta desi… brini se o Liji. Razumeš?
Da. – Ne ostavljaj je samu u getu… Dragi moj…
A šta je to geto?
Ne daj decu. Voze ih u smrt! Znam, pričali su mi.
Izvuku iz njih svu krv za bolnice i bace u opštu jamu.
Ne dajte decu! Iz njih izvlače krv!
Mama.
Lija, dođi kod mene. Lija…
Mama.
Lija… - Lezite. Kako ću vas pokopati toliko? Lezite.
Antanas, sećaš li me se?
Vozio si ugalj u našu ulicu. – Šta hoćeš?
Evo… Pravi. Uzmi.
I šta hoćeš? – Moju decu…
Koliko ih je? – Dvoje, devojčica i dečak.
Lija! Makse! – Mama!
Lija, ovde sam! – Mama! – Dolazi. – Mama…
Uzmi je, brzo. – Tamo mi je još i sin! Dečak…
Maks! – Ne može dvoje za onu bižuteriju.
Ali samo to imam? – Onda biraj jedno. – Bogom te molim…
Daj mi ih. – Nju ili malog. Požuri se. – Mama!
Moram da krenem. Koga?
Lija… - Onda? Odluči. Koga?
Nikoga. Ili oboje… ili nikoga. - Glupačo.
Tebi više ne treba. – Hajde, polazi!
Sakrij se. Tebi kažem! Na dno.
Hej, uskoro će bolnica. Sve ćeš mi ih razbuditi!
Mala, treba da bežimo. Dopuzi ovamo. – Makse! – Tiho!
Dolazi.
Lija. Oprosti mi, Lija. Oprosti…
Ausvajs. – Daj dokumenta! - Trenutak…
Dobro. Izvolite.
Mama!
Matočka. Mata!
Ma…
Mama?
Ko si ti? – Ja… - Šta tražiš ovde? – Ja…
Bronja, ćuti! – Zove se Mata. To je moj pas.
Moj i moje sestre.
Gubi se odavde! Gubi se, brzo. - Nemam gde. - Gubi se, brzo.
Molim vas. Makar u špajz. – Vinces, ne dozvoli mu.
Znaš da te za to posle… - Sutra ću već… - Vinces?
Umuknite oboje! – Molim vas… – Odlučiću bez vas.
Šta stojiš? Daj večeru!
Bez nas će da odluči. Među prvima dobili jevrejsku kuću…
Znači… Ti si ovde živeo? - Da.
Lajma, prestani da prisluškuješ!
Ne prisluškujem. Ne moram. – Pomozi majci da postavi sto.
Moliću lepo.
I pokaži dečku gde da opere ruke.
Pa zna to i sam. – A otkud ti to znaš? – Piše mu na čelu.
Piše mu… Ne bavi se ti onim što je napisano! Jasno?
Jasno.
A hoće on da živi kod nas?
Hoće, neće. Prenoćiće.
Vinces?
Šta si tad mislio o njemu? Da je tako hrabar?
Ili da voli Jevreje jer te nije oterao ili odao?
Ništa ja nisam mislio. Hteo sam samo da preživim.
Kaži 'krolik'. – Zašto? – Kaži 'krolik'.
Krolik. – Provera. Jevreji često ne mogu to da izgovore.
Zdravo, Vinces. – Zdravo.
Primi ovu robu.
To su bronza i srebro. I još neke trice.
Ovo ne znam ni šta je, ali proći će.
Sutra posle racije će biti još. Uzdravlje. – Vidimo se.
Ne približavaj mi se. Jasno? Sa mnom to neće moći.
Nisam ni mislio.
Kuda ćeš kad te isteraju? – Ne znam. Potražiću majku.
Otac kaže da su je streljali. Izvan grada gde sve streljaju.
Žao mi je, ali i sam si znao da će tako biti.
Među vašima ima loših ljudi. Varali su i krali Litvance.
No tebe mi je žao. Ne veruješ? – Ne znam…
A ako… porežem ruku da bi mi poverovao?
Ovo je tvoj deda? – Ne. To je Karl Marks.
Znači, nije tvoj deda.
A ti si viši. – Da. – A ovako si još viši.
A umeš li da plešeš?
Hajde.
Zapamti, odabrao sam te. Razumeš? Zauvek.
Otvorite.
Smesta otvorite.
Ima li u ovoj kući Jevreja? – Ne.
No nije li kuća jevrejska? – Ne.
Gde su odrasli? – Nema nikog, gospodine podoficiru.
Zaista? - Da.
A šta ima tamo? – Ništa.
Hoću da pogledam. – Ne razumem.
Ti si izdajnik.
Vinces, jesi ti?
Slušaj! Popričaj s njom. Leži ceo dan. Ne jede ništa.
Šta ti je?
Ko ti je to uradio? On?
Šta si joj uradio? – Lajma… - Odgovaraj.
Odgovaraj. – Lajma, šta ti je uradio?
Tebe pitam! – Oteraj ga! Oteraj tog Židova.
Više nema punktova. Odveži ovog izroda dok se nije ugušio.
Oprosti mi… molim te.
Nikada to neće biti. Nikada.
Bilo je opasno ostati u gradu.
Njen otac odveo me na selo. Odatle sam stupio u partizane.
Krasna priča. A onda si nabasao na krvavog policajca?
On te vrbovao? – Nije me niko vrbovao! – Kako onda?
Objasnio sam. Čitao si gde sam sve bio sa partizanima…
Da. A posle, kad su Rusi oslobodili Litvu?
Čemu ovo igra? – Odgovaraj.
Litva je, pomoću Crvene armije, postala sovjetska republika.
Litva, 1944.
I sad je oslobođena od fašističke okupacije…
Vraćena u porodicu sovjetskih naroda.
Napustio sam partizane. Mnogi su ostali u šumi da ratuju i
protiv Rusa, koje su sad zvali okupatorima, kao pre Nemce.
A ja sam se vratio. Smatrao sam ruske vojnike svojima.
Nisam znao kako ću živeti dalje, ali sam bio sretan.
Odjurio sam do mesta gde sam poslednji put video mamu.
Jasno, to je bilo besmisleno. No nisam mogao da ne odem.
Nas siročiće su nahranili i natrpali u kamione.
Nisu pitali želimo li daleko, u Rusiju.
Rekoše da su Rusija i Litva sad jedna zemlja i odvezoše nas.
Lajma!
Sedi.
Tako je Sovjetska Rusija postala moja otadžbina.
Nisam imao gde da živim…
Nas bez porodica su odveli u Rusiju u sirotišta.
Da. Sirotište kod Murmanska, fabrika, igre na stanici...
A dalje? – Napisao sam. – Što si se vratio posle toliko godina?
Zašto? – Duga je to priča.
Lajma!
Lajma, prepoznaješ li me?
Makse, to si ti? Odakle? – Vratio sam se kući.
Mislila sam da nikad nećeš. – I nisam hteo.
Nemaš čemu da se vratiš? – A tebi?
Slaba vajda. – Ko ti je on? – Onaj gad? Onako.
Nije mi niko. Spavali smo, sutra ćemo sve zaboraviti.
Zar sad tako živiš?
Ej, gde ćeš? Lepotice!?
Znao sam da ćeš se vratiti.
Ni Marta, dok je bila živa, nije htela tamo da ostane.
Pa smo se posle rata vratili u našu staru kolibu.
Tvoju kuću sam zakatančio. - A Lajma?
Lajma... Ona me mrzi. Ne dolazi.
Živi u fabrici. Tako mi živimo.
Dobro. Vidimo se.
Ej, Maks.
Još nešto. Napiši za novine da sam te spasio od Nemaca.
Dobro.
Šta hoćeš? – Zašto si ovde? – Sviđa mi se.
Da? Gledaj, svi prsti su ti otekli.
Što si došao? – Našao sam ti posao u restoranu.
Ma nemoj? – Da. Zapamtio sam da ne pevaš loše.
Zapamtio? – Da. Ali moraće i tamo da te čuju.
Samo ne nadaj se da ću zbog toga spavati sa tobom.
Znam… da sam kriv. Ali zašto mi ne oprostiš?
To neće moći. Nikada. Jasno?
Odavno pevate? – I pre nego sam se rodila.
A želite li da popijete, može konjak?
Zašto da ne?
Ne morate da pijete uopšte. I bez toga vas primamo.
Cigarete, hercegovačke sorte, drugovi oficiri i ostali gosti!
Omiljeni duvan druga Staljina!
Drži. – Druže komandante…
Daj da probamo našu. Kao prošli put. Sećaš se?
Dve porcije za majora!
Video sam vaše signale. Šta ste tada radili u kapiji?
Šta je ona od tebe htela? Pred slanje ešalona. – Ništa.
Samo da zapali.
Šta?
Pitam te šta? Šta si htela?
Pomoći ćeš mi? – Sumnjaš? – Kod nas se skriva jedna Litvanka.
Poslaće nju i ćerke u Sibir. – I šta?
Muž joj je radio za Nemce, a šta je ona kriva? Ukratko.
Popričaj s onim. – S kojim? – S komandantom.
Šta je tebi? – On te poznaje. Čak i peva sa tobom.
Jesi ti pri sebi? Ko sam mu ja? I šta znam o tvojoj Litvanki?
Mojoj?
Jasno, nije tvoja. Zabole tebe što Rusi pola oteraše u Sibir.
Ne počinji. Neka odgovara.
Hajde isteraj, sad će komandant!
Tamo!
Baš pred polazak ešalona. Hteli su da vas upucaju, majore.
Uđite u vagone! Bez zadržavanja!
Ponesite stvari sa sobom. Jedan čovek, jedan kofer!
Ostalo ostavite na peronu! Prekršioci će biti kažnjeni!
Za žalbe tokom puta se možete obratiti samo oficiru straže!
Uđite u vagone!
Savet ministara SSSR doneo je odluku o iseljenju iz Litve
seljaka-kulaka, nacionalista- buržuja i posednika,
u zbiru 20.070 porodica.
Svi oni će biti deportovani u region Sibira i Dalekog istoka.
Radni narod Litve pozdravlja takvu odluku naše Partije…
I vidi svoju budućnost samo u zajednici sovjetskih naroda
koji na našoj zemlji grade svetlu komunističku budućnost.
Nacionalisti i bivši saradnici okupatora su neprijatelji...
Oh! Kakva femina. Prosto zaluđuje.
Zašto si takva? – Zar te šta boli? Ja sam baš radosna.
Nestani.
Sam ću.
Sedi!
Šta si radio tamo, u kapiji? – Slučajno sam se zadesio.
Budi agent kod mene, fali mi ljudi. – Ne, ja… Zašto ja?
Odgovaraš. Rat, sirotište, Komsomol, kurs za vozača…
Govorim li pravilno?
Litvanci… Razumeš, neko se boji, neko ima lošu prošlost.
Nas smatraju okupatorima… A ti si ovdašnji, a nekako i tuđ.
Izvinite, hvala, ali ne.
Ugljar. Znaš li ga? To je nadimak. Ugljar.
Bivši policajac. Znaš li koliko je Jevreja u ratu sredio?
Bori se protiv sovjetske vlasti. Zverski. – Šta imam ja s tim?
A ko će da ga uhvati. Zar da drugi podmeću glavu zbog toga,
dok se ti ovde veseliš na harmonici?
A krv tvoje matere… Sestre? Gledaj me!
Pristajem. – E tako treba, sinak.
Nisam ja ni sumnjao. Moj poklon tebi. Uzmi.
Kakva je to straža? – Naši momci su ovde.
Idi uzmi automat.
Govori! Ko je to bio? – Ne znam ja ništa.
Govori, podlače, gde su naši ljudi! – Ne znam...
Gde su naši agenti? Došli su na tvoju farmu.
Gde su? – Ne znam!
Lažeš! Gledaj me u oči…
Tamo su, tamo u senu. – Ako im se šta desilo, mrtav si.
Koji đavo…
Mladi momci, nisu prošli rat.
Mnogo je grešaka. Mnogo…
Treba raščistiti.
Tad kad su naši upali u zasedu ko je dojavio banditima? Lajma?
Šta Lajma? Kako je mogla znati? - Od tebe. – Ili od tebe?
Šta se desilo? Jesi po mene?
Idite, stići ću vas.
Koji đavo… - Idite, neću dugo.
Šta je? – Ne idi sa njim. – Tebe ću da pitam…
Čuješ šta ti kažem? Ne idi sa njim!
Ostavi nas! – Jesi ti lud? – Ovo je naša stvar. Izađi!
Ma zabole me, za oboje. A ti i ja ćemo još da proćaskamo.
Zašto si s njim? – Ma teraj se.
Đubre.
Da mi nisi prišao ni na ulici! – Zašto?
Pitam zašto! – Ti si izdajnik. Litvanci takve preziru!
A kurve kao ti, ne? – Njih isto.
Ali da znaš, to je osveta. – Osveta?
Svetim se i ja vašim policajcima! Zapamti!
Zapamtiću.
Ne!
Jedan za mnom, dvojica na ulaz!
Ali zašto njega? – Zašto?
Ovaj je istrebovao papire za tvoju kuću kao da tebe nema.
A ovde piše o tvom Vincesu kome su Nemci dali kuću.
A pitanje je zašto? Za kakve zasluge?
Ni za kakve. U to vreme su mnogima davali jevrejske kuće.
Nije se krio. I vi znate. – Nije. A što se sad krije?
Strah. Ljudi se boje izgnanja u Sibir.
Kakvi ljudi? Je se, na primer, ne bojim.
Ako nije kriv, što se krije?
A sad zbog oca begunca, mogu i tvoju pevačicu pod istragu.
Sačekaću par dana, možda se otac pojavi.
Za šta nju, Grigorije Ivanoviću? – Ko zna?
Šta hoćeš?
I, kome je ovo? Tebe pitam!
Zakačila sam. Razumeš? Idem kod akušerke na abortus!
A ovo nije dosta!
Ne smeš kući. Otac ti je pod istragom. – Znam.
To je to? Ovo je sve?
Nije vas niko video? – Ne. – Kažite joj da ne viče.
Susedi će čuti. Prijaviće. A abortusi su zabranjeni, kažnjivi.
Skinite joj cipele i idite prošetajte par sati.
Ona samo treba da leži i izaći će na svojim nogama.
Idite. Dođite po nju predveče.
Idite! Što dalje da vas ne primete susedi.
Imaš temperaturu. Da ipak pozovem lekara? – Ne treba.
Ne ustručavaj se, već se potrudi da zaspiš.
Major će pokušati da te skine sa istrage.
Nije mogao da obeća, ali će probati.
Znači, ja se sada skrivam?
A šta ti radiš?
Nisi tu zbog abortusa? Što me ne juriš?
Ti znaš...
Oženi me?
Nećeš. Sad ti nećeš.
Hoću.
Neću radi potomstva. Treba mi samo tvoje prezime.
Prezime?
Naravno.
Moje židovsko prezime.
Predomislila sam se.
Predomislila sam se!
Ne morate da podižete ruke.
Naši smo. Nastavite.
Grigorij Ivanović… Postavi. Druže…
Mi smo se tu okupili… Našem kolektivu je ovo velika čast.
Kakav poklon mladencima. Moliću vas…
Izvolite.
Šta je sad ovo? Svi se razbežali. Zar se boje?
Vi ste nam kao rođeni otac… - Kako kome.
Neko bi pre da me vidi u grobu nego na ovoj svadbi.
Mada… ima i onih koji su mi nešto dužni.
Naravno. Ja sam vam dužna.
Dužna za sve. Za vašu pobedu nad nama.
Za svetlu sovjetsku budućnost.
Šteta što u toj budućnosti neću naći ni oca ni majku.
Kako da vam zahvalimo za svu tu sreću?
Kako?
Reći ću ti kako.
A ti me poljubi, bednice. Pa ćemo ja i ti… - Dosta!
Molim vas, idite. Niko vas nije zvao, Grigiorije Ivaniću.
Molim vas, idite.
Nazdraviću pa idem.
Nije se razbila. To je loš predznak.
Nećeš biti sretan, momče… Uostalom, ko jeste?
Šta je to? – Spavaću ovde. – Zašto?
I sam znaš. – Objasni mi zašto ne ja?
Zašto drugi? Objasni!
Zato što mi oni nisu ništa. Za njih me zabole.
Lajma, ja…
Ne! Molim te, nemoj!
Ovo neće promeniti ništa.
Izdajniče...
Maks, slušaj me, ti si sovjetski čovek.
Ti i ja smo zajedno jurili bandite.
I kako da sad ti, Jevrejin, štitiš fašističku gamad?
Ja sam ovaj život izbrisao, ne sećam ga se.
Svih njih mi je užasno žao.
A ja sam ih se u detinjstvu bojala. Crnih, bradatih…
Ličili su mi na zle čarobnjake.
Ranije mi se činilo da će me ukrasti i ispiti moju krv.
No krv nisu ispili tebi, već ti tvojoj deci.
Govori, đubre! Gde je Ugljar?
Ti si ga hranio ovde? – Šta sam mogao? Došli i uzeli sami!
Šta sam mogao? – Gade! – Daj mi ga!
Ti si im veza? Jesi li? – Govori!
Gnjido!
Sredili smo ih. Hajde, utovarite ih!
Znaš, beda je u tom što sam došao da osvetim majku i sestru.
A ovaj, Ugljar, nije ubijao Jevreje. Krio me je u odredu.
Borio se protiv Nemaca, a sad sam ga ja ubio.
Greška. Njegova greška… - Oni su obični Litvanci.
Nisu banditi, ni policajci, samo ne žele sovjetsku vlast.
Nije na tebi, Jevreju, da sudiš o nama Litvancima.
Računaj da ovo nisam čuo.
Otići ću sasvim. Ne mogu više ovako! Ne mogu!
Neću više da ubijam. – Tvoj izbor.
Crvena armija oslobodila je Litvu i pomogla da uđe u SSSR.
No ostaci fašista nastavljaju da pucaju na mirne sovjetske građane!
Partija i građani vode borbu protiv bandita-nacionalista...
Agenti naše republike, podržani od NKVD, isteraće tu nečist…
sa litvanske zemlje i, kako je kazao Staljin, razbiti ih.
Pobeda će biti naša, drugovi!
O, agent se pojavio. Sedi da igraš! – Sedi, sedi.
Zašto nisi noćila kod kuće? – U tvom domu loše spavam.
Da? A gde dobro spavaš? – Zakopčaj me.
Mislim da sam opet trudna. I opet nije tvoje.
Šta? To je moje dete. Moje. Jasno!
Idem danas kod one žene. – Zašto?
Jer neću da rađam tvoje dete. – Zašto?
Zašto? Slušaš li radio? Vas pandure nigde ne vole.
Šta će to mom detetu?
Ti mi se svetiš! Jasno? Prosto mi se svetiš!
A zašto?
Idem kod šefa.
Gde je šef?
Došao si da daš otkaz?
Ispravno.
Uzeli smo dosijea agenata, a tamo našli ovo. Pogledaj.
Pogledaj.
Prepoznaješ li? Tvoj… Tvoj Vinces.
Otac tvoje Lajme.
Naravno, on nije Ugljar, ali je služio pod njegovom komandom.
Trgovao je stvarima ubijenih.
Mislim da je zbog njega i tvoja mati streljana.
Izmakao nam je. Ne nama. Ona budala je štitila tvoju Lajmu.
Sačuvao je od zatvora… i ne samo nju.
Upoznaj se.
Članovi porodica svih onih koje je major sklonio s deportacije.
Spasavao ih protiv zakona. Protiv zakona.
Rukovodstvo je u toku i traži da se sad mi dokažemo.
I tu dolazimo do glavnog.
Tvoja buduća izjava o ostavci zbog neslaganja s rukovođenjem.
Tu je sve protiv majora. Sažaljivost prema neprijatelju.
Gubici u ljudstvu, pijanstvo, razvratne radnje s ženama…
Pokušaji da siluje saradnicu, nasilje…
Ukratko, ne piše mu se dobro. Ovo si sve lično video.
Potpiši, inače ćemo svi da odgovaramo za neuspeh.
Neću to da potpišem.
Onda ne mogu da pomognem Lajmi.
Kao kći ratnog zločinca, biće poslata u Sibir.
Dok pukneš prstima… – Ali ona je trudna?
I šta? Žene se i u logorima porađaju.
Potpisuj.
Sad je sve u tvojim rukama. I ona takođe.
Potpisuj. To nije cinkarenje.
Pretpostavljala sam.
Donosio je stvari. Odeću, prstenje.
Ispočetka nisam htela da verujem.
Potom…
Idem onoj ženi.
Da abortiram pre Sibira… – Tebe neće dirati. Neće.
Ja sam tako sredio. Nešto sam potpisao.
Šta?
Tebe neće dirati.
Neće.
Moram ići. Tebe sam čekala. Hteo si ostavim dete?
Sada ne želim.
Pa zdravo. – Grigorije Ivanoviću?
Dobar dan.
Znači, to je tvoja Lija? Ima oči na tebe…
Oprostite mi. Kriv sam pred vama. I uopšte, izdao sam…
Ostavi se. Znaš gde živimo. Oni bi me svejedno zakopali.
Oterali me. Čak mi ni medalje iz rata nisu uračunali.
Žena me napustila. Ostao sam tu. Jesi u restoranu?
Ne. Obećali su mi, radio sam na više mesta… – Jasno.
No dobro, momče, idemo da popijemo.
Ali kako ću sa… - Odvezi je. Idemo.
Borba sa buržo-nacionalistima još nije dovršena…
Ali zemlja ima još lukavijeg neprijatelja.
To su jevrejski buržo-nacionalisti…
Tajna organizacija zapadne agenture koja šteti socijalizmu.
Konačno. Dolazi tvoj tata.
Kćeri…
Pustićeš me?
Jako sam bolestan… Da se vidimo na kratko? Poslednji put.
Neću dugo, i vraćam se u šumu.
Pustićeš me?
Do Berlina nisam došao, sinak.
Ranjen sam kod Keningsberga.
A hiljadama naših se posrećilo u tom kotlu, stotinama hiljada.
Gonili nas generali pred metke kao stoku. Kao meso.
I ispravno su uradili. – Ne! – Jeste, jer rat je uvek meso.
Nije to ispravno! Nije! Sve ovo što nam se radi i događa…
Ne, nisi u pravu. Nisi, sinak. – U pravu sam!
U pravu…
Ne. Nisi u pravu.
Eh, zemljo majko, maćeho surova!
Lajma, došao sam!
Gde si?
Lajma je otrčala na posao, i po lekove.
Spusti je i idi.
Sad idem, ali da ti najpre kažem...
Znaš, u mladosti sam jednom Jevreju vozio i prodavao ugalj.
I sve sam mislio: što je on bogatiji od mene?
Šta on to ima? Bolje ruke, ili glavu?
A kad je za Litvu došlo teško vreme, i Rusi upali pred rat,
on se odmah priklonio njima. I uvek ste prvi.
Počeli ste da služite Moskaljima koji nas godinama teraju u Sibir.
Prvi. Naravno, pod Nemcima smo vam svašta napravili…
Ali to je bio naš račun vama, izdajnicima.
I još… Nisam bio u policiji. Samo sam vozio ugalj…
Nekad se dešavalo… Ali žene i decu nisam ubijao.
Ni tela nisam spaljivao… Samo sam dovozio ugalj.
Razumeš? Samo sam dovozio ugalj…
Maks! Lajma!
Ja sam. Elza! Komšinica… - Da.
Oprostite, kasnim, došla sam da pripazim devojčicu.
Ali nije ovde. – Kako? – Lajma ju je ponela sa sobom.
Devojčicu? – Da! – No trebaće mi činija mleka, nešto kuvam.
Neće se naljutiti? – Izvinite, ja žurim na posao. – Mleko…
Daj.
Zašto si ga pustila? – A ti bi svog oterao?
Ima dijabetes, trebaju mu ampule za injekcije.
Dok ih ne nađem, neće otići.
Ili će otići ili ću ga lično odvući Janusu. Jasno?
Onda će otići. Ali ću i ja s njim… I s devojčicom.
Spavaj, mala moja. Spavaj… A dedica ne ume više da peva.
Vinces Tučkus? Priđi.
Polako, s podignutim rukama.
Hajde.
Skloni to.
Jasno. I ti želiš da ideš… - Dobro što ti je jasno.
Očito se Bog odrekao nas kad smo ušli u tvoj prokleti dom.
Šta? – Šta? Eto šta.
Dom moje majke. I sestre koju su živu zakopali i bacili
ti nazivaš prokletim? – Dosta, prekini. – A zašto?
Tu je devojčica. Sama. Ćerka će uskoro sa posla.
Možemo li da je sačekamo?
Videćemo. Pakuj odeću… Moj ti je savet, ponesi toplu.
Hajde…
Loše se potrefilo. Došao sam po tebe. Spremi se.
Pustite nju. Ja sam ga primio i skrivao! Ja.
Ne izigravaj budalu. Ona je sve priznala.
Ali mi je žao tebe. Tvoje ćerke… Bio si mi kolega.
Razumeo sam tokom ispitivanja. Niko te nije vrbovao.
Ni Lajma nije kriva, ali će morati da odgovara.
Razumi. Ne pitamo se ti i ja. – Ja ne…
On je samo dovozio ugalj. – Šta? Šta sad…
Janus, uradiću sve što se mora, samo ne dirajte Lajmu…
Pomozi mi da izvučem Lajmu. – Lajmu ne možeš spasiti.
Poslaće je kao očevog pomagača. Prvim ešalonom.
Propusti ga.
Tukli su te?
Tamo… na komodi su recepti za Liju. Vitamini za kašalj…
Lajma moja, Lajma…
Neću te ponovo izgubiti. Izvući ću te.
Obiću sve pragove, ali ću da te izvučem.
Obećavam ti.
A ja hoću da ti kažem…
Ako zavoliš koga, ne misli na mene.
Samo o mojoj devojčici…
Polazi. – Pričaj devojčici o meni.
I znaj da nisi ti izabrao mene, već ja tebe. Jasno?
Lajma, oprosti mi…
Lajma, oprosti mi!
Kuda? Stoj!
Ovo ti je za Ugljara i za naše momke.
Vežbaj, Lija. Počni ispočetka. Daj nos.
A kad se mama sasvim vrati, sviraćeš joj. Jel da? – Da.
Neću kapu, deda.
Eh, zemljo majko, maćeho surova!
Što si tako stroga? Ni da poštediš, ni da oprostiš…
Tokom nemačke okupacije Litve ubijeno je preko 200.000 Jevreja.
U sovjetskom periodu deportovano je preko 260.000 Litvanaca.
U oslobađanju Litve od Nemaca je poginulo više od 120.000 Sovjeta.
Prevod-Čarnojević
Preuzeto sa www.titlovi.com