25.000.
ГАЛАКТИКА НА УЖАСА
Ксирксес.
Един малък свят на границата на изследвания космос.
Аз съм Митрий.
Тълкувателка на знаменията
на оракула на играта.
Аз разигравам залозите на могъщия Господар на планетата Ксирксес.
- Господарю, изгубихме всякаква връзка с Ремус.
Нито хипервълната, нито биоскенерите долавят нещо.
- Позиция?
- Моргантус. Не знаем защо са кацнали там.
- Моргантус, най-после.
- Ще можеш ли да го направиш? Това е голям риск.
- Измина много време, уморен съм да чакам.
- Смъртта ще е навсякъде около теб.
- Това е единственият изход.
- Ужасен изход.
- Но сигурен.
- Кажи ми нещо? - Приготви един кораб клас 3
с обикновено изследователско оборудване и защита.
Ти ще ръководиш спасителната мисия, а аз лично ще избера екипажа.
Няма да бъдат информирани за това. - Да, Господарю.
- А сега, жено, остави ме.
- Свърши се чакането.
Ще играя сам.
- Кой сте вие?
Какво правите на моето място? -Аз съм пилотът на този кораб.
- Аз съм Илвар, командир мисията. Добре дошла, капитане!
- Проверени ли са спомагателните системи? - Да, току-що...
- Секунди, изгубени тук, могат да костват животи на Моргантус.
- Техническа проверка? - Проверка завършена.
- Люкове затворени.
- Дай потвърждение за готовност. - Всички системи в готовност, капитане.
- Екипаж, говори капитан Трентър. Излитаме след 30 секунди.
- Но, капитане, екипажът не е готов!
- Имат 30 секунди да се подготвят.
- Рейнджър, радвам се, че си тук! - Кебрън?
- Кебрън!
- Прекрасно и много навреме.
- Все така симпатичен Бейлън.
- Не знам, защо те върнаха на активна служба,
но този път аз съм втори на борда и ще бъдеш под моя команда.
- Аз също се радвам да те видя тук.
- Ела, бързо!
- Излитай!
- Втори техник?
- Да, а ти... главният техник ли си?
- Много бързаш да си свалиш колана.
- Всички ли са добре?
- Мисля, че да, командир. - Да проверим ли системите?
- Деймилия, всичко наред ли е?
- Почти останах без дъх, Всички системи функционират нормално.
- Малко сте старичък за този вид работа, не мислите ли, командире?
- Доста време не съм на активна служба.
Но пък вие сте работили без прекъсване почти 25 години.
От времето на Хесперус, ако не се лъжа?
- Хесперус...
Да, вече всички го забравиха.
Ако не бях продължила в активна служба
след онова, сега щях да бъда жив мъртвец.
Да видим координатите за хиперскока.
- Капитане, те са били предварително зададени!
- Ако ще отиваме там, по-добре по-бързо.
- Това е лудост! - Коя е тази Трентър?
- Единствената оцеляла след Хесперус. Пилотирала е кораба на връщане.
- В добри ръце сме.
- Хайде, мила.
Скок!
Моргантус.
АВТОПИЛОТ ПОВРЕДЕН
- Управление на ръчно, бързо!
Технически контрол. Когато го укажа,
анулирай жироскопите и цялата обратна тяга.
Ще опитам да изляза на кръгове.
Господарят знае какво ни се е случило.
Очаква ни много комплицирано пътуване...
- Ако оцелея, да не ми се мярка пред очите! - Ако оцелееш, ще й изпратиш рози.
- Хайде, малката ми, дай ми още. - Няма повече мощност, капитане!
- Проклятие...Почти го бяхме направили.
Нищо не мога да направя.
- А двигателите за приземяване?
- Да не сте полудял! При тази скорост?
Един момент...
Снижаваме се, но не толкова бързо.
Дай ми двигателите за приземяване.
Жироскопи, обратна тяга, сега!
Дръжте се здраво...
Пристигаме.
- Проклета луда!
- Дишай бавно и дълбоко, отпусни се.
Не е лесно първия път, но вече свърши.
- Изследователски екип, разгръщане на пета повърхност на Ремус.
Проверете биоскенера и атмосферата преди да слезнете.
Околната среда не изглежда много гостоприемна, но ще можете да дишате.
- Добре, командир. Доведох ви до тук. Останалото е ваша работа.
- Предкамера за налягане до командира. Атмосфера в нормалните параметри.
Планета на 5,3 килоширини. Биоскенерите показват негативно.
- Алума, усещаш ли нещо?
- Абсолютно нищо.
- Ако има нещо да се намери, по дяволите Кебрън, аз ще го направя.
- Бейлън, аз съм пси-сензитивна. Пси-енергиите съществуват!
И ми плащат за да ги долавям. Разбрано?
- Назад!
Кебрън и Кюъд, Алфа до Комуникационния център.
Алума, с мен, да потърсим контролната зала.
- Мога да отида с Козен, ако искаш.
- Тук не аз давам заповедите.
- Останки от труп. Може да има оцелели.
- Почакай, Бейлън.
- Има ли нещо?
Има ли нещо?
- Бейлън! За Бога...
- Кос, какво става?
- Какво е това? - Член от екипажа на Ремус.
- Нещо друго?
- Два трупа, единият изпечен.
- Връщаме се на кораба. Искам да се анализира.
- Не съм сигурна, но усещам нещо в Кос.
- Хайде, момче, движение.
Кос, хайде!
- Ако не беше толкова гадно, щеше да е интересно.
- Да. човешкият ум е толкова тъмен, като Моргантус, не мислиш ли?
- Как така изчезна толкова бързо?
Как така може да изчезне някой? - Ами така беше.
Аз усетих нещо от Кос.
Но когато умря, усещането изчезна!
Това са реални факти, Бейлън! Аз не съм врачка.
- Не разбирам как изчезна толкова бързо?
Бяхме всички там. - Така се е случило и на Хесперус.
Първо не ги виждаш, а после са навсякъде.
- А другия, който донесе,
се е затворил в един отсек, дори и така ли е бил нападнат?
Деймилия, нещо ново?
- Съжалявам, нищо интересно все още.
- Кос е умрял от кръвоизлив, причинен от раните, които е получил.
- Нищо, съществено и ясно.
А при другия също, което е останало, е ужасно повредено.
Каква е причината за смъртта, не може да се установи.
- Ремус не е сигурен за нас, само това знаем за това място.
Дори не дишаме както трябва...
- Бейлън!
- Това е спасителна операция, специално заповядана от Господаря.
Заповяда ни да направим всичко възможно, за да намерим някой оцелял.
- Няма оцелели!
- Знаем за пет потвърдени смъртни случая, има още четири неизвестни.
Вижте това.
Добре.
- Да нямаме повреда? - Не, ще опитам пак.
Има нещо там навън, което пречи на апаратурата да ни даде ясен сигнал.
- Това, което ни всмукваше, дори и тази купчина боклук,
ни привличаше от една единствена точка.
- Точка, която не оставя друга алтернатива, освен да я изследваме.
- Не долавям живот тук.
Не усещам абсолютно нищо.
Никога не съм усещала нещо толкова празно, толкова мъртво.
- Не долавям никакво движение на повърхността,
но пък усещам сигнал с негативна наситеност. В центъра.
Какво мислите, командире?
- Да.. съгласен съм.
- А след това?
- Добре, Бейлън.
Върви с Алума и Кюъд.
Деймилия и Кебрън, елате с мен.
Ще проверим периметъра преди да се присъединим към вас.
Хайде.
- Внимавай. - И ти също.
- Командире,
тръгваме ли?
- Да, разбира се...
- Не разбирам защо Господарят ме назначи за командир на тази мисия?
Чувствам се стар. Уморен съм.
Уморен съм да давам заповеди, предпочитам да съм си в къщи.
- Вие не сте стар, командире.
- Когато те гледам, не се чувствам стар.
- Командире!
Какво ви е, командире, какво става?
- Съжалявам... сигурно съм загубил равновесие.
- Съмнението...което е демоничният брат на отчаянието.
Опашката на дявола и съмнението убиват тези, които се страхуват.
- Командире?
Ще продължим ли?
- Не.. не знам.
Май че малко съм нервен.
- Командире, няма защо да правите това.
Ако има нещо там долу, ще слезнем всички!
- Командире, защо да рискувате, когато можем ние да го направим.
- Аз давам заповедите тук, Кебрън.
- Аз съм добра катерачка, защо не ме оставите да отида аз?
- Ти и Деймилия, прикрийте ме.
- Досега нищо. Ще сваля с четири ширини.
- Кебрън, въжето!
Откачи се въжето, командире. Но вече ви държим!
Колко още ще продължавате да слизате? Командире!!!
- Три ширини още!
- Виждате ли нещо там долу? - Още не.
- Командире!
Добре.
- Рейнджър вика командир Илвар. Включете скенера.
- Рейнджър, защо не идваш
да ядеш, момче.
Много са заети, за да говорят с нас.
Славата е храната на мъртвите.
- Красива фраза, капитане.
- Да, а знаете ли какво казват готвачите?
Господарят изпраща месото, но готвач е дяволът.
Нали ви е изпратил господарят за да наблюдавате тази мисия?
- Ах, Кор се присъединява към екипажа?
- Опитах да се свържа, но не получавам сигнал. - Знам.
- Добре.
- Седни и яж, той е добър готвач.
Добър е почти като машина.
Ами.. бяхме там беззащитни,
когато стреляха по нас.
Действах бързо, слязох на 35 и излязох с пълна скорост.
- Това на Хесперус ли беше? - Не, на Хесперус не...
Там, отвън е.
Този път съм готова.
- Какво беше това? - Един от другите.
- Как беше? - Не знам, изглежда са му изтръгнали лицето.
- Бейлън, не трябва да унищожаваш пробите!
- Кюъд, махни се! Ще издържат ли кристалите?
- Почакай, идват другите! - Деймилия и Кюъд, елате тук.
- Изгубихме командира. Не беше боец, не трябваше да идва.
- Нямаше нищо около нас,
абсолютно нищо!
Освен тези... проклети червейни пещери.
- Мразя червеите!
- Кюъд?
- Усещаш ли нещо? - Не съм сигурна.
- Кюъд,
наблюдавай входа.
Жив или мъртъв. Заради кристалите.
- Използвай това!
Следвайте ме по един на интервали от 10 секунди.
- Усещаш ли нещо? - Мразя това.
Трябвало е да се заклещя, когато съм излизала от майчината си утроба.
Бих предпочела да съм обикновено същество,
без каквато и да е свръхестествена сила.
- Да се махаме от тук! - Чакай, чакай, нещо ни зове.
- Казах да тръгваме... - Бейлън, стига!
- Коя си ти, че да ми казваш "стига"?
Следвайте ме.
- Алума, с теб сме, можеш ли да усетиш нещо?
От мястото, каквото и да е. - Не, но не е далече.
- Кюъд? - Казах да вървите след мен!
- Ще отида да видя какво прави Кюъд.
- Когато стигнеш, останете заедно.
- С удоволствие, само да не съм тук.
- Понякога ми се иска да съм като Бейлън. - Когато ги видиш, стреляй!
- Проклятие!
- Кор, виждал си си капитана?
Какво е това?
- Книга.
- Наистина ли книга?
Виж...
Не, добре.
А, значи не си виждал капитана?
Странно, нейната линия не дава сигнал.
Не я откривам никъде.
Това място ме нервира. - Не го допускай.
Казах да не го допускаш.
Да потърсим капитана.
- Кюъд?
- Същото място. - Кебрън...
- Стига, не започвайте пак!
- Тук Деймилия, обади се, контрол. Деймилия вика контрол.
Отговорете, контрол, моля ви се?
Капитан Трентър там ли сте?
Деймилия вика контрол.
Моля ви, отговорете...
Кор? Рейнджър?
Деймилия вика контрол.
- Погледни за малко тук. Всичко е...
- Това не беше ли ретрооръдие? - Ретрооръдие ли?
Не може да стреля на планетата, това е оръжие за космоса.
Ще ни унищожи.
Капитанът ни обяви тревога за ръчно управление, това е най-високата степен на готовност.
Слушай, Кор, може би ще успеем.
Кор?... Кор?
- Хайде, проклети Хесперианци. Копелета!
Мрете! Мрете!
- Трентър! Стига!
Офицер втори ранг Трентър от втори експедиционен корпус на Хесперус.
Най-добрият играч на холоджедълс във флотата.
- Откъде знаеш? - Аз съм Юмър.
Аз съм координатор на оръжейната система на Ромулус. Не ме ли помниш?
- Готвач, а? Шпионин!
Шпионин, но на онези, готвачо. - Ти беше само едно момиче...
Но беше героинята на деня, Трентър!
Беше великолепна.
Ти спаси живота ми.
- Твоя живот ли?
Аз бях единствената... Единствената...
Почакай, къде си? Къде си?
- Екранът не лъже, Трентър, послушай ме.
Не става дума за нападение.
Послушай ме Трентър, не е нападение.
Не е нападение.
Довери ми се.
- Не... Не.
Виждаш ли? Виждаш ли?
Екранът не лъже.
- Кор, добре ли си?
Някой ме удари, когато излизах от контролната зала.
- Не съм виждал никого.
- Къде е капитанът?
ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ: ОТВОРЕН ГЛАВЕН ШЛЮЗ. ЗАГУБА НА ВЪЗДУШНО НАЛЯГАНЕ.
- Налягането.
Вентилационните люкове са затворени.
Охранителните скенери функционират. Може би сме обезопасени.
- Не знам.
Те са като снайперисти.
Избират ни един по един.
- Както се появяват, така и изчезват.
Бих казал, че се движат между различните измерения.
Но няма дименсионални изкривявания.
- Добре, тъй като е очевидно, че няма оцелели от Ремус,
да поправим кораба и да се връщаме!
- А магнитното поле, което ни привлече?
Мислиш ли, че можем да излезем от него?
- Повече не влизам в това нещо.
- Не ми харесва да се предавам.
- Трябва да намерим източника на това поле.
- Бейлън, спри да се движиш. Подлудяваш ме.
- Когато се връщате там, искам да тръгна с вас.
- Не е място за готвачи.
- Знаеш ли да си служиш с оръжие, Кор?
- Знам да се грижа за себе си много добре. - Кебрън?
- Бейлън?
- Ти си луд, Кебрън.
Добре, всъщност ще остана сама.
Има нещо тук.
Като шепот... Нищо определено.
- Къде е Кор?
- Рейнджър, защо толкова си се загрижил за Кор?
- Не му вярвам.
- Защо?
- На кораба, когато капитанът изчезна...
- Е, и какво?
- Изглежда, че коридорът продължава да е открит.
- Хайде.
- Ти прави каквото искаш, но не го искам зад мен.
- Не мисля да слизам, Кебрън. Прекалено е тясно.
Става все по-силно силно. Не мога да издържам повече.
Ако продължава, ще взриви мозъка ми.
Не те ли е страх?
- Ужасен съм.
- Какви възможности имаме да излезем от тук?
- Ако не рискуваме,
никакви.
- Хайде, Бейлън.
Бейлън.
Бейлън, спри се!
- Какво става? - Не знам.
- Мислех, че виждам нещо, а този идиот започна да стреля!
- Бейлън.
Аз ще мина първи.
Много е тясно, Алума, но не се притеснявай.
- За малко да ме хване. За малко да ме хване.
- Какво забележително инженерно творение!
- Още е тук!
- Бейлън... твоята екипировка.
- Бейлън, не се отделяй.
- Какво мислиш да правиш, Бейлън?
Вече за втори път за малко да ме убиеш! - Млъквай, Рейнджър! Замълчи!
- Бейлън?
- Абсолютно е полудял.
- Продължавайте, аз ще ви настигна.
- Изглежда се активира от това нещо.
- Кебрън!
- Кор, отвори пак вратата.
- Не изцяло.
- Виж...
ако можехме да допълним формата.
Кор, сега я затвори изцяло.
- Не, почакай!
- Бейлън?... Кор, отвори вратата.
- От другата страна ли си, Кор?
- Бейлън! Бейлън! - Там има още някой!
- Хайде, хайде, отвори вратата!
- Да!
- Беше той...
- Кор! - Не може да е бил Кор.
- Той е просто един старец. - А, така ли? Къде е тогава?
Няма къде да отидем.
Мразя това място. Мразя го!. - Алума...
- Къде, по дяяволите, е Кор? - Не знам, забрави за Кор!
- Рейнджър?... Рейнджър?
- Какво става? - Нищо.
Стори ми се, че видях нещо.
А после - нищо.
- Не се отдалечавай... Не трябва да се разделяме.
- Лошо, ако го направиш, лошо, ако не го направиш.
- Рейнджър, отсега нататък, ако видиш нещо, предупреждавай ни.
- Спри да ми заповядваш, като че ли си свещеният патрон на академията, Кебрън.
Тези дни отдавна са минало. - Какво?
- Да спреш да се правиш на Господар с приятелите си, Кебрън!
Стар приятел...
Дотегна ми да се влача. Знаеш ли нещо, приятелю?
Разчупих си ноктите на проклетите пръсти на ръцете.
Не знаеше ли? Изобщо интересува ли те?
Интересува ли те или не, ще платиш за всичко това.
Няма да търпя да продължаваш да ми заповядваш. Няма да търпя...Кебрън.
Уверявам те, това свърши.
- Рейнджър!
- Алума?
Алума?
- Нито кръв, нито вътрешности?
Не може да е реално!
Боря се с мен самия...
Кебрън!
- Кебрън!
Не...
Кебрън!
Не... Не!!!
Кебрън,... помогни ми!
- Не! Спри..., помогни ми!
- Кебрън!
Кебрън!
Моят собствен страх ме нападна.
И оживя...
на това място.
- Осъзнах го, когато видях Алума.
Не съществува ужасът, ние го създадохме.
Да, така е, свърши се.
- Свърши ли, Кебрън?
Това точно сега започва.
- Знаех си!
Къде си?
- Проклет да си, Кор!
- Внимавай с него!
- Кор!
Ти...
Да.
- Да.
- Ти гледаше, докато ние умирахме.
И не каза нищо.
Ще намеря начин да те убия
за това, което направи!
- Може би... но почакай, Кебрън.
Ще оставиш твоите емоции да те управляват ли?
И то след като си показал толкова добър контрол над страха?
Вече спечели играта.
- Игра ли? - Една игра за деца, Кебрън.
Тази пирамида е древна играчка.
Брилянтна играчка симулатор, за да могат децата на една изчезнала раса
да видят своите най-дълбоки страхове.
И да могат да ги контролират.
- Откъде знаеш това?
- Тук се превърнах в Господаря.
- Защо трябваше тя да умира?
Защо трябваше всички те да умират?
По дяволите, защо?
- Можеха да живеят, Кебрън.
Можеха да избират, както си избирал ти.
Досега...
- Деймилия?
Кюъд?
- Кебрън...Кебрън.
- Сега...
останахме само ти и аз.
- Но сега не усещаш гнева, който те караше да ме убиеш.
Обаче съм същият човек, както преди.
- Свърши се.
- Искаше да те убия ... и го направих.
Убих Господаря.
- Не. Просто един старец.
Не може да се убие мощта, която е Господарят.
- Аз никога не бих направил това, което ти направи.
- Прекалено късно е. Сега ти си Господарят.
- Мога да си отида. И да те оставя.
- И да позволиш твоята планета да бъде хвърлена в хаос?
Това също е следствие на твоята мощ.
Дори така, ще бъдеш Господарят.
Защото точно това си ти.
Ти си Господарят.
Превод от испански субтитри: Асен Златарев и Джон Атанасов.