Världshistorien, som bokstäver utan poesi, blommor utan doft-
-eller tanke utan fantasi vore torr utan legender.
Många, fast de bevisats osanna, är värda att visas för sin egen skull.
Vi ska nu till 1400-talet i England mot slutet av de långa stridigheter-
-mellan två släkter tronpretendenter som är kända som Rosornas krig.
Den röda rosen var symbol för släkten Lancaster, den vita för York.
Yorks vita ros höll på att blomma ut i början av berättelsen-
-då den inspirerade William Shakespeare.
Här börjar nu en av de kändaste och samtidigt ökändaste av de legender-
-som är förknippade med...
ENGLANDS KRONA
Gud bevare kung Edward IV! Länge leve kung Edward IV!
Må kungen leva för evigt!
Ånyo sitter vi på Englands tron vi köpt oss åter med fientligt blod.
Kom hit, Bess.
Jag ger min son en kyss.
För dig har jag och mina bröder här rest vapen hela mörka vintern lång-
-och kämpat i den sommarheta sol att kronan ska bli din.
Och av vår möda ska du frukten se.
Clarence! - Gloucester!
Var vän med drottningen, och kyss er brorson prinsen båda två.
Min plikt att tjäna eders majestät bekräftar jag på denna gosses mun.
Tack, ädle Clarence.
Att trädet du är född av, är mig kärt syns på den kyss jag ger dess frukt.
Dyre broder, tack.
Nu är det tid för ljuvlig segerfröjd, nu vill vi se på muntra skådespel-
-såsom det anstår hovets välbehag.
Låt trummor och trumpeter ljuda! Farväl, du trista grå!
Vår glädje ska nu, hoppas jag, bestå.
Missnöjets vinter är oss nu förbytt i glorrik sommar-
-utav solen York.
Och alla moln som hotade vårt hus i havets djupa barm begravna är.
Segerkransar smyckar våra pannor, bräckta vapen hänger som troféer.
Vårt dystra härskri byts i glada möten-
-och bister marsch i glättig dansmusik.
Det grymma krig sin pannas skrynklor jämnat-
-och stiger inte mer på stridshingst att skrämma skräckfull ovän-
-men trippar lätt i jungfruburen in-
-vid lutans toner lockande till vällust.
Men jag, som ej för skämt och lek är gjord-
-och ej att kela med en kärlig spegel-
-jag, präglad grovt, utan trollmakt att för en lättfotad nymf mig kråma-
-krympling född, av en falsk natur på behag och bildskön växt berövad-
-lytt, ofullgången, vräkt i förtid ut i denna värld-
-knappt hälften färdig, så lam och så eländig i min åtbörd-
-att hundar skäller där jag linkar fram.
Av Venus jag försmåddes förrn jag fötts.
Och för att hålla mig helt utanför, med mutor till naturen såg hon till-
-att ena armen blev en torkad kvist att jag bär ett berg uppå min rygg-
-att bägge benen ej fick lika längd, att deformera mig på alla sätt-
-som till ett kaos en björnunge nyss född-
-som ej bär någon prägel, som sin mor.
Jag har i denna usla fridens tid-
-ej annat tidsfördriv än det att gå och se min skugga uti solens sken-
-och språka om min egen fula skepnad.
Då jag ej annan glädje har på jord-
-än att befalla, utöva förtyck på sådana som är förmer än jag-
-har jag en dröm: att sitta på vår tron.
Mitt liv är håglöst som i dödens dal tills denna kropp som vankar här-
-en dag blir krönt med en strålande...
...krona.
Men hur jag får den vet jag inte än, ty många liv står mellan mig och den.
Jag, som en vilse i en törneskog som både taggar får och taggar ger-
-mig letar fram, förirrar mig igen, vet ej hur jag ska hitta ut-
-men sliter hårt för att en utväg se, jag plågar mig för att bli kung.
Och från den plågan ska jag fria mig eller med yxa ta till hugg och slag!
För jag kan le, och mörda då jag ler-
-låtsas glad för det som smärtar mig, och gråta konstgjord tår-
-och vända kappan efter vinden.
Jag ska dränka fler än sjöjungfrurna, jag ska tala lika bra som Nestor-
-bli slugare än ju Odysseus var, och Troja ska jag inta om så krävs.
Jag kan mig anpassa till varje stund byta gestalt i tid och otid-
-och lära Machiavelli en hel del!
Kan jag allt det, men kan ej få en tron?
Om den var längre bort, jag rev den ned.
Men först ska lady Anne bli min gemål.
Och här är hon...
...och sörjer maken sin-
-Edward, prins av Wales, som jag i vredesmod stack ned i Tewksbury.
En älskligare herre får denna värld nog aldrig mera se.
Hon blev då änka i en sorgebädd så att han ej-
-hann avla några barn, i vägen för det gyllne mål jag ser.
Sätt ner-
-sätt ner er ärofulla börda-
-att jag må gråta ut och klaga du bleka aska av Lancasters hus.
Blodlösa lämning av ett kungligt blod!
Förunna mig att mana upp din vålnad-
-att höra stackars Annes jämmerrop.
I dessa fönster, där ditt liv rann ut-
-jag gjuter hjälplös balsam ur mitt öga.
Förbannad handen, som dig såren gav!
Förbannat hjärtat, som så hjärtlöst var!
Förbannat blodet, som lät blodet strömma!
Får han hustru - o, låt henne bliva mer olycksalig vid hans död-
-än jag har varit vid min unge makes.
Ja, vid din!
Stå still! Sätt liket ner, ni bärare.
Vem manar denna djävul att hejda fromma dåd?
Jag gör ett lik av den som inte lyder!
-Ge rum, låt kistan fritt passera. -Sänk inte vapnet mot mitt bröst!
Då slår jag ner dig och sparkar dig.
Darrar ni och är skrämda? Ack, dödliga, jag kan inte klandra er.
Ej dödligt öga mäktar skåda satan. Vik hädan, hemska avgrundsbudskap!
Du hade makt blott över hans kropp, hans själ blir aldrig din, så gå!
-Var kristlig, ljuva helgon, svär ej. -Stör oss ej, du lede djävul!
Men vill du se vad ont du gjort, se här ditt mästerprov, du slaktare.
Rodna, rodna, otäcka krymplingsavskum.
Tillåt, gudomliga kvinna, att jag får mig befria från dessa förmenta brott.
-Jag ej din man har dödat. -Då lever han!
-Han var ädel, mild och dygdesam. -Han passar bättre i himlen än här.
Och du, du passar blott i helvetet.
-På ett ställe till, om ni vill höra. -Ett fångtorn!
Er sängkammare.
Och nu lyft kistan upp igen, jag ber.
Min ska hon bli...
...men länge ej behållas. Trots att jag dödat hennes man och svärfar-
-är bästa sättet att ge jäntan bot att själv ta deras plats.
Ej så mycket just av kärlek som för ett annat hemligt syftemål-
-som jag genom detta gifte vinner.
Men före hästen löper jag till torgs; än andas Clarence-
-Edward än regerar.
När de gått bort, min vinning jag summerar.
Clarence, se upp, du skymmer bort allt ljus.
Men du ska få en becksvart dag av mig.
Och jag ska sprida ut ett rykte här så Edward börjar frukta för sitt liv.
För att få fruktan bort jag blir din död.
-Var är hertig Clarence? -I närheten, ers nåd.
Nu ska han ställas inför rätta här.
Jag snaror lagt och gräsliga försåt-
-med lögner vässade med argument-
-med dunkla dikter, spådomar och drömmar-
-att hetsa kungen och bror Clarence till dödligt hat mot varandra.
-Förrädare, som svurit falskt! -Vad har jag gjort för skamligt dåd?
Om kung Edward håller så sitt ord som jag är listig och förrädisk-
-ska Clarence nu i bojor läggas, ty det en spådom är-
-som sagt att G ska Edwards släkte en dag döden ge.
Och slår min plan ej fel lever Clarence ej i morgon.
Clarence är fylld av svek. Ut med honom!
Jag hoppas att han dör.
Men inte förrän George har fått kurirskjuts upp till himlen.
Dyk djupt i själen, tankar: George Clarence kommer.
Broder!
God dag. Varför denna vakt, som följer eders nåd?
Hans majestät, öm om min säkerhet, har bett den föra mig till Towern.
-Av vad skäl? -För att jag heter George.
Ack, det rår ju du ej för, han borde hellre fängsla dina faddrar.
Säkert har hans majestät i sinnet att låta döpa dig på nytt i Towern.
-Men vad står på? Får jag veta det? -När jag vet, för än vet jag inget.
Efter vad jag hört så lyssnar han till spådomar och drömmar.
Bokstaven G ska ut ur alfabetet för att en spåman sagt-
-att av ett G hans ätt ska sig sitt arv berövad se.
Mitt namn börjar ju med G så han tror det genom mig ska ske.
Sådant strunt och annat tokeri visst eggat kungen att mig fängsla.
Så går det, när kvinnor styr män. Kungen har inte sänt dig till Towern.
Vår drottning, käre Clarence, har lockat honom till sådant oråd.
Hon och brodern Anthony Rivers sände ju Hastings till Towern.
Han har sluppit ut igen först i dag. Vi är inte säkra, nej minsann!
Förlåt mig, hans majestät har befallt att ingen får samtala med er bror.
-Du gör din plikt, vi lyder dig. -Drottningens tjänare måste lyda.
Farväl! Jag går till kungen, vadhelst du vill gör jag för att få dig fri.
-Detta smärtar mig mer än du tror. -Jag vet, det behagar ingen av oss.
Långvarig ska din fångenskap ej bli. Jag befriar dig eller dör för dig.
-Till dess, ha tålamod. -Jag är ju tvungen. Farväl.
Gå du den väg du aldrig kommer åter, du dumme Clarence.
Dig har jag så kär att jag sänder dig till himlen, om den tar skänk av mig.
Bästa lady Anne...
Är inte orsaken till prinsens död lika klandervärd som dödsverktyget?
Du är orsak, och en förbannad verkan.
Er fägring var orsak till denna verkan.
Er fägring, som hemsökte mig i sömnen-
-att åtaga mig hela världens död blott för en timma vid er ljuva barm.
Om jag trodde det, mördare, skulle dessa naglar riva bort den fägringen.
Er makes mördare ville skaffa er en bättre make.
-En bättre man finns inte. -En finns som älskar er mer än han.
-Var är han? -Här.
Varför spottar ni på mig?
-Vore det ett dödligt gift! -Aldrig kom gift från ljuvligare ort.
Aldrig föll gift på mera otäck padda.
Bort ur min åsyn!
-Du smittar mina ögon. -Er blick har smittat min, ni ljuva.
Er blick har pressat salt ur mina ögon-
-och skändat deras ljus med barnslig gråt.
Jag, som aldrig fällt en ömkans tår! Ej då er tappre fader som ett barn-
-med suckar talte om min faders död medan han snyftade och grät.
Envar som såg det hade våta kinder som löv i regn.
I denna dystra tid skydde mitt mannaöga veka tårar.
Vad ej sorgen mäktat pressa ut, det har er skönhet.
Jag är blind av gråt.
Jag varken tiggt hos ovän eller vän, min tunga har ej lärt sig söta ord.
Men när er fägring nu är min lön, mitt hjärta tigger, tungan talar.
Lär inte era läppar sådant hån, för de skapades för kyssar-
-inte för förakt.
Kan ert hämndfyllda sinn ej förlåta, så får ni här mitt skarpa svärd.
Stöt, ge fri den själ som dyrkar er, på mina knän jag ödmjukt tigger död!
Tveka ej, jag dödade prins Edward, eggad av er skönhet.
Stöt till, jag stack ihjäl er make, men himlen i ert anlet förförde mig.
Ta svärdet eller mig, en av oss båda.
Res dig, du hycklare.
Jag önskar din död, men ändock vill jag ej bli din bödel.
-Be mig döda mig, så gör jag det. -Det har jag gjort!
I vredesmod. Säg så nu, och handen som av kärlek dödade er kärlek-
-ska döda en än större kärlek, till bådas död är ni då skuld.
-Om jag ditt hjärta kände! -Ljuger jag, finns det ingen trohet.
Göm då ditt svärd.
-Beviljar ni mig frid? -Det får vi se med tiden.
-Får jag leva i hoppet? -Jag hoppas alla gör det.
Ta denna ring.
Att ta är ej att ge.
Se, hur min ring sluter om ert finger.
Så innesluts mitt arma hjärta i ert bröst.
Bevara båda, för båda två är era.
Säg mig farväl.
Har någon friat så till kvinna förr? Har någon så en kvinna vunnit förr?
Hertigdömet mot en änkas kyskhet att jag har felbedömt mig själv!
Vid Gud, hon ser vad inte jag kan se, att jag dock är en ganska stilig man.
Nu får jag lov att köpa mig en spegel och leja många skräddare-
-att göra mina lemmar eleganta, för när jag stigit i min egen gunst-
-så må jag väl en smula kosta på mig.
Skin, fagra sol, tills jag en spegel får-
-så jag kan se min skugga när jag går.
Var lugn, min fru, hans majestät har utan tvivel snart sin hälsa åter.
Er oro gör hans tillstånd värre, så för Guds skull, håll er vid gott mod-
-och muntra upp hans nåd med glättigt tal.
-Om han dör, vad blir det då av mig? -Inget ont.
-Att mista honom är att mista allt. -Er son blir er tröst när kungen dör.
Han är ung, och Richard Gloucester hans förmyndare.
Ej vän med mig och vän med ingen av er.
-Ska han bli förmyndare? -Det är ej bekräftat än.
Går kungen bort, så blir det så.
En häktningsorder för hertig Clarence.
En order att han snabbt ska avrättas och gå i döden.
Gud sig förbarme över kungen nu-
-så tar jag hand om världen bäst jag kan.
-Varför ser ers nåd så sorgsen ut? -Jag har haft en så förfärlig natt.
Full av onda syner, ohyggliga drömmar.
Så sant jag är en ärlig kristen man jag vill ej ha en sådan natt igen-
-om jag så vann en värld av fröjder, så full var den av fasansfulla kval.
Vad drömde ni? Jag ber er, säg.
Att jag brutit mig ur Towern och hade skeppat in mig till Burgund.
Och i mitt sällskap var min broder Gloucester.
Han lockade mig ur kajutan upp på däck.
Där såg vi bort mot Englands kust och talade om tusen hemska sorger-
-som hemsökt oss i kriget mellan York och Lancaster.
Bäst vi gick på det gungande och hala däcket-
-tycktes mig Gloucester snava, och i fallet-
-drog mig, som ville stödja honom, överbord-
-i oceanens tummel utav vågor.
O Gud, o Gud!
Vilken pina var det ej att drunkna! Vad rysligt sus av vatten i mitt öra!
Vad syn av faslig död för mina ögon! Jag tyckte jag såg tusen vrak-
-tiotusen män som fiskar gnagde på, guldklimpar, ankare och pärlehögar-
-otaliga juveler, ädla stenar, allt vräkt ikring på havets botten.
Hur hade ni i dödens timma ro att se på dessa djupets hemligheter?
Det tycktes så. Jag sökte gång på gång att ge upp andan-
-men svartsjukt hav hindrade själen att flyga ut-
-till den vida, tomma, fria luften och kvävde in den i min kropp igen-
-som nästan sprack att spy den uti havet.
-Vaknade ni ej av denna ångest? -O nej.
Min dröm fortsatte efter döden. O, då begynte stormen i min själ.
Den bistre färjkarln ifrån skaldeepos mig förde över svarta floden Styx-
-till evig natts oändeliga riken. Den förste som där hälsade min själ-
-det var min store svärfar, Warwick. Högt skrek han:
"Vad straff för mened finns i detta mörka land för falske Clarence?"
Så försvann han, i hans ställe kom en skugga lik en ängel.
Hans ljusa hår i blod var sudlat, och han ropte högt:
"Clarence är här, den falske, lömske som mig stack ihjäl vid Tewksbury!"
"Grip honom, furier, och pina honom!
Då kom en legion av leda djävlar, tjutande i mina öron så fasansfullt-
-att jag av deras skri vaknade och skalv...
...och trodde länge att jag var kvar i helvetet ännu.
Så rysligt intryck gjorde denna dröm.
Ej underligt att ni blev skrämd, själv blir jag skakad av att höra på.
O Brakenbury, jag har gjort allt det som nu bär vittnesbörd emot min själ-
-för Edwards skull; se nu, hur han lönar mig.
O Gud! Om ej min heta bön dig blidkar-
-men du vill hämnas mina brott, så gjut din vrede ut på mig allena.
Nåd för min hustru, mina arma barn!
Fångvaktare, min vän, gå ej ifrån mig.
Min själ är tung, jag skulle vilja sova.
Jag stannar här.
Gud låte er få vila.
Jag ber få önska er god dag, ers nåd.
-Buckingham - Catesby, god dag. -Gud give eder glada dar som förr.
Vi två har nyss varit hos hans majestät.
Han har återkallat ordern om avrättningen av er broder.
Är det sannolikt att han blir bättre? Men...vem kommer där?
Ingen är nog säker nu, blott drottningens släkt och nattbud-
-som löper mellan kungen och fru Shore.
Ödmjukt måste Hastings tigga henne om att få bli fri.
Så fick lord kammarherren sin frihet åter.
Om vi vill stå i kungens gunst ska vi nog gå i hennes tjänst.
Drottningen liksom fru Shore är nu ett mäktigt skvallerråd i riket.
Förlåt, hans majestät har befallt att ingen får samtala med er bror.
Än sen, herr Brakenbury? Du får så gärna höra allt vi säger.
Vi säger blott att konungen är vis och dygdig.
Hans ädla drottning, i mogen ålder, skön, ej svartsjuk.
Att hustru Shore har nätta fötter, körsbärsmun, pigga ögon, livligt tal-
-och att vår drottnings släkt har blivit folk.
-Det har jag ingenting att göra med. -Med fru Shore?
Den som har det gör det bäst i lönn, en undantagen - hennes man.
Förlåt mig, men jag ber tala inte mer med hertig Clarence.
Så ond är världen nu, att tätting jagar där ej örn törs bo.
-Adelsmän och lurkar har bytt plats. -Vem kommer där?
-Den nyss utsläppte Hastings. -God morgon!
-Detsamma önskar jag. -Välkommen ut i friska luften.
-Nå, hur fördrog ni fängelset? -Med tålamod, som fångar måste.
-Jag ska tacka dem som fick mig dit. -Javisst, och det ska Clarence med.
Ty era fiender är hans och har gjort båda illa.
Synd att örnar buras in, när vråk och glada härjar fritt. Vad nytt på stan?
Vår kung är sjuk och svag och melankolisk.
-Hans läkare fruktar för hans liv. -Det var en ledsam nyhet.
Han har länge levat oordentligt och slitit ut sin kungliga person.
-Det är en sorglig sak att tänka på. -Är han sängliggande?
-Ja. -Gud give honom hälsa.
-Talte ni med honom? -Ja, han vill ha en stor försoning.
Han har stämt alla till ett möte.
Man gör mig orätt, och jag tål det ej.
Vem har klagat inför kungen att jag är bister och fientlig?
Den älskar kungen föga, som blott rykten sprider.
För att jag inte smickrar, talar sött, smilar-
-kryper och viftar svans som apor betraktas jag som fiende.
Kan ej en ärlig karl få gå i fred-
-och slippa smädelser från hala, inställsamma narrar?
-Till vem är det min herre talar? -Er! När har jag kränkt er?
Och er? - Och er? Och någon av er liga?
Konungen får aldrig lugn och ro för er och era usla klagomål.
Vi vet: de minas framgång grämer er; Gud give, att vi aldrig er behövde.
Men vi behöver er. På er anstiftan är vår broder fängslad-
-jag i onåd, adeln i förakt, medan höga värdigheter-
-nu adlar dem som nyss var värda knappt en daler.
Vid Gud, som lytt mig ända hit från min förnöjda lott!
Jag har ej vänt min man mot hertig Clarence, men talt till hans försvar.
En skändlig orätt gör ni mig.
Ni kan ej neka till er del i lord Hastings fångenskap.
Javisst, mer kan hon, sir, än neka till den saken.
Hon kan befordra er och sedan säga blott "förtjänsten får sin lön".
Vad kan hon ej? Hon kan vid tro och loven med en kung trolova sig.
En ungkarl och en vacker pojk, er farmor gjorde ej så gott parti.
Jag har allt för länge tålt ert bittra hån och råa smädelser.
Min make ska få veta om all smälek jag har utstått ifrån er.
Klaga då! Vad jag har sagt, det vill jag inför konungen försvara-
-om ock han sätter mig i Towern.
Hellre var jag tjänstepiga på slika villkor:
Föraktas, smädas och bestormas så; att vara drottning är klen fröjd.
Innan ni blev kung och drottning var jag hans fienders utrotare-
-hans vänners herre, göt mitt blod så hans blev kungligt. Men ni-
-och er make och Dorset här stödde huset Lancaster. - Ni också, Rivers.
Låt mig påminna vad ni var och är, samt vad jag varit och nu är.
Clarence svek sin svärfar Warwick och gjorde mened, Gud förlåte-
-för att för Edward kämpa, till tack är han i Towern nu.
Vore mitt hjärta sten som Edwards, och Edwards vekt och milt som mitt!
I den heta tiden från vilken ni vår fiendskap vill räkna-
-vi följde blott vår herre konung, om ni var kung, så följde vi ock er.
Hellre månglare! Den tanken är mitt hjärta fjärran.
Att vara konung skulle ge er lika lite glädje som ni tror.
-Lika lite njuter jag som drottning. -Svara inte, han är galen.
Tig, ni är näsvis. Er nya rang helt nyss är präglad.
-Vad säger han, lord Stanley? -Ingenting att bry sig om.
Den som står högt det stormar kring, och faller han, han går i kras.
-Gott råd, lägg det på hjärtat. -Det angår er såväl som mig.
Vida mer, men jag är född så högt.
Jag var för het att tjäna somliga som nu ej minns det.
Clarence han har blivit väl betalad! Gud dem förlåte, som det förorsakat.
Ett kristeligt beslut att be för dem som gjort oss skada.
Det gör jag alltid; en förbannelse hade gällt mig själv.
-Hans majestät kallar er till sig. -Vi kommer, Catesby.
-Följer ni mig, lorder? -Vi följer ers majestät.
Gå före, jag kommer strax.
Men tyst! Där kommer mina bödelsknektar.
Nå, mina raska gossar, går ni att göra slut på saken nu?
-Ja, men vi behöver fullmakt. -Bra tänkt, jag har den färdig här.
Men var raska i utförandet.
Stenhårda; hör inte vad han säger.
Han är vältalig och kunde kanske beveka er.
Ånej, prat är ej vår sak.
Den mycket pratar litet gör. Vår hand, ej tungan ska vi nyttja.
Kvarnstenar gråter ni, som narren tårar.
-Jag tycker om er, fort till verket. -På ögonblicket, herre.
-Vilka är ni, och hur kom ni hit? -Jag vill tala med Clarence.
-Varför så kort? -Ta fram fullmakten, tala inte mer.
Här åläggs mig att överlämna den ädle hertig Clarence åt er två.
Jag grubblar ej på vad som menas, ty jag vill ej ha skuld i meningen.
Här är nyckeln, och där sover hertig Clarence.
Jag går till kungen för att tala om att ni tar över.
Det kan ni göra, herre, det är klokt av er. Farväl!
Jag vet vart du ska gå, Brakenbury, jag gör det åt dig.
Slå honom i skallen med svärdsfästet.
-Lägg honom sen i vinfatet där ute. -Ja, vi gör dopp avhonom.
Var är du, väktare?
Ge mig lite vin.
Vin ska ni få tillräckligt, strax på stund.
Välan, ett gott dagsverke har jag gjort.
Ni pärer, håll för evigt ert förbund.
Min moder, jag ber om er välsignelse.
Jag väntar dagligen ett bud ifrån min frälsare att ta mig hädan.
Nu far med större frid min själ till himlen-
-när bland de mina fred är här på jorden.
Rivers! - Hastings!
Ge varandra handen, bort med allt hemligt groll.
-Bli nu vänner. -Min själ är ren från groll och hat.
-Jag bekräftar det med denna hand. -Och jag svär detsamma.
Gyckla ej inför er konung, att ej den store alla kungars kung-
-låter den ene av er bli den andres bane.
-Jag svär vid Gud min vänskap. -Jag med, att Hastings är min vän.
Min fru, ni är själv ej undantagen. - Ej ni, unge Dorset-
-Buckingham, ej ni, ni har alla rasat mot varandra.
Min fru, bli vän med Hastings.
Ge honom eder hand att kyssa, och vad ni gör, gör utan skrymt.
Jag nu vårt hat för evigt glömmer så sant Gud hjälpe mig och de mina.
Dorset, ta honom i famn.
Hastings, var lord markisens vän.
-Detta kärleksbyte ska bli orubbligt. -Det svär ock jag.
Besegla ni förbundet, Buckingham.
Omfamna min hustrus fränder och gör mig lycklig i er enighet.
Om nånsin Buckingham bär hat mot er, så må Gud mig straffa-
-med hat, där mest jag hade kärlek väntat.
När jag som mest en vän behöver och tror han är en vän-
-låt honom vara lömsk och full av svek mot mig-
-det ber jag Herren, om jag kallnar i nit mot er och er familj.
Hjärtstyrkande, ni ädle Buckingham, är detta löfte för mitt sjuka hjärta.
Nu felas blott vår broder Gloucester att göra friden helt fullkomlig.
-Här kommer hertigen, i läglig tid. -God morgon, mina höga majestäter.
-God morgon, fursteliga pärer. -I sanning lycklig var oss denna dag.
Vi har gjort frid och kärlek utav hat emellan dessa stolta, heta pärer.
Välsignat arbete, ers majestät.
Om någon uti denna furstekrets-
-av falska rykten eller missförstånd ser mig som fiende-
-om jag i hettan råkat kränka någon i denna krets-
-så önskar jag att vi försonas, ty fiendskap, det är en död för mig.
Jag önskar alla goda mänskors kärlek.
Min fru, först ber jag er om frid, den vill jag köpa mig med tjänst.
Av er, min Buckingham, om nånsin vi hyst agg-
-av er, lord Rivers - och lord Grey, av er-
-av er, ädle markis, lord av Dorset, som alla utan skäl sett snett på mig.
Hertigar, grevar, herrar, av er alla.
Nu har min själ ej något otalt mer än med de barn som föddes nu i natt.
-Jag tackar Gud för min ödmjukhet. -Må denna dag bli allmän helgdag.
Gud give, att all split nu var förbi! - Ers majestät.
Jag har en bön till er: benåda broder Clarence.
Bjöd jag er min kärlek för att hånas inför kungen?
Vem vet ej, att vår ädle bror är död?
Ni gör ej rätt att håna så hans lik.
-Vem vet ej han är död? Vem vet? -Du store himmel, vilken värld!
-Är jag så blek som alla andra? -Ja, bäste lord.
Och ingen finns i rummet vars kinder ej ha mist sin röda färg.
Är Clarence död? Jag gav ju kontraorder.
Han dog på första ordern, som en Merkurius snabbt bar fram.
Lam var han som tog er kontraorder, och kom för sent att se begravningen.
Vem bad för honom?
Vem knäböjde här då jag var vred och bad mig sansa mig?
Vem nämnde broderskap? Vem nämnde kärlek?
Vem sa att han övergav Warwick för att slåss för mig?
Vem sade att vid Tewksbury han hjälpte mig ur Warwicks grepp-
-och sade: "Lev, min broder, och bli konung!
Vem, att när vi låg stelfrusna där svepte han sin kappa om mig-
-och utsatte sig, halvnaken själv, för nattens bistra kyla?
Allt detta glömde jag i djurisk ilska-
-och ej en av er var ärlig nog att minna mig om det. O, Gud...
Jag fruktar att du vedergäller mig och er-
-och alla våra, detta.
Kom, Hastings, hjälp mig i min säng.
O, stackars Clarence!
Så är det att ha bråttom. Såg ni ej hur drottningens fränder bleknade?
De har drivit kungen till det, men Gud ska hämnas.
Vem ska hindra mig att gråta? Att banna ödet, plåga mig till döds-
-för min makes skull, för min käre lord Edward.
Lugn; Gud ser med misshag att ni tar emot hans skickelse med knot.
Tänk på er son, den unge prinsen: krön honom strax, han är nu er tröst.
Sänk er sorg i döde Edwards grav och fröjdas åter unge Edwards tron.
Min syster, hav tröst.
Alla har vi skäl att gråta, men ingen kan sitt kval med jämmer bota.
Förlåt, min mor, jag såg ej eders nåd jag ödmjukt er välsignelse begär.
Gud signe dig, må ditt sinn bli fyllt med kärlek, kristlighet och lydnad.
Och må jag leva länge på vår jord, hur kunde mor förglömma det?
Modfällda prinsar, sorgsna pärer, som bär på denna sorgetunga börda.
Friskt mod igen med enig kärlek! Det brutna split i era hjärtan-
-som sammanfogat nyss till helt, må det bevaras noga från att brista.
Mig synes bäst att med ett litet följe-
-vi hämtar prinsen hit att här i London krönas till vår kung.
Varför med litet följe, Buckingham?
Så att ej en mäktig hop må riva nykläckt groll ånyo upp.
Fruktan för all skada liksom skadan själv bör förebyggas.
Fred har ju kungen stiftat bland oss, det står jag fast vid.
Så alla, hoppas jag, men den bör ej utsättas för en möjlighet att brytas.
Det kunde ske om följet blev för stort.
Jag medger därför, ädle Buckingham, blott några få bör hämta prinsen hit.
Så ska det bli, låt oss nu bestämma vilka som ska göra färden.
Min fru, och ni min mor, ni vill väl avge röst i sådan viktig sak?
Vemhelst som far att hämta prinsen, vid Gud, låt ej oss två stanna kvar.
Ty under resan vill jag finna utväg och lösa så den plan vi talte om-
-att skilja drottningens släktingar ifrån den unge furstesonen.
Mitt andra jag...
Ni mina tankars rådsbord, orakel och profet.
Min käre frände! Jag följer er vägledning som ett barn.
Till Ludlow då! Vi ska inte dröja.
I natt var de i Northampton, i Stony-Stratford är de nu i natt.
I morgon eller övermorgon är de här.
Jag längtar så att se vår prins, han säkert vuxit mycket sedan sist.
Nej, min son av York har börjat växa om sin bror.
-Ja, men jag vill inte ha det så. -Vad, unge frände? Växa är ju bra.
En afton då vi åt, sa morbror Rivers att jag växt förbi min bror.
"Ja", sa farbror Gloucester, "örter växer vackert, ogräs fort".
Det sägs att farbror växte så att han två timmar gammal åt på skorpa.
-Jag var två år, förrn jag fick tand. -Vilken näsvis pojk!
Var inte arg på pojken.
Var är drottningen?
-Var är hennes majestät? -Där uppe, min herre.
-Här är markis Dorset, vad nytt? -Nyheter som smärtar mig att säga.
-Hur står det till med prinsen? -Väl, och han är frisk.
Era bröder lord Rivers och lord Grey har sänts till Pomfret, fängslade.
-Vem har då fängslat dem? -Gloucester och Buckingham.
-För vilket brott? -Allt jag vet har jag berättat.
Varför och för vad man fängslat dem är för mig obekant, min ädla fru.
Ve mig, jag ser mitt hus inför sitt fall.
Nu tigern gripit har den späda hinden.
Fördömda dagar utav split och kiv-
-hur många av er har jag ej skådat!
Min make miste livet för en krona, och mina söner vräktes upp och ned.
Vinst och förlust gav glädje eller tårar.
Blod emot blod, jag emot jag.
Låt mig få dö och mer ej skåda död!
Kom, mitt barn.
Vi flyr till helgedomen. Min fru, farväl.
-Jag följer med. -Gå, ta med er era värdesaker dit.
Jag ger er nu sigillet. Så gå mig väl så sant som er jag älskar och de era.
Kom, jag ska föra er till helgedomen.
Välkommen, prins, till London, till ert gemak!
Välkommen, frände, mina tankars kung!
-En tröttsam resa gjort er tungsint. -Nej.
Men bråket gjorde den odräglig. Jag hade väntat mig fler onklar här.
Min prins, er oskuldsrena dygd har inte insett världens falskhet än.
Ni mera ej kan se av människan än yttre skenet, som, Gud vet-
-sällan är i enighet med hjärtat. De som ni saknar här var falska.
Ni hörde deras sockerord men såg ej giftet uti hjärtat.
Gud bevare er för så falska vänner.
Gud bevare mig för falska vänner, men det var inte de!
Ärkebiskopen kommer för att hälsa er.
Lordmayorn av London är här.
-Gud signe er med frid och hälsa. -Jag tackar er, och tackar alla.
Jag trodde mor och broder York oss redan skulle mött på vägen.
Den snigeln Hastings är ej här med bud om hur det blir.
-Lagom här, av brådska svettig. -Och lord Stanley.
Välkommen! Kommer mor?
Av någon orsak har er mor och er bror York sökt skydd i kyrkan.
Prinsen hade gärna följt mig, men tvangs av modern till att stanna.
Fy, vilken misstänksam och dålig handling är det av henne!
Ers vördighet-
-vill ni förmå henne att låta prinsen komma till hans broder genast.
Ifall hon nekar, lord Hastings, gå och ta honom med våld ifrån henne.
Kan min svaga talegåva övertala drottningen, är hertigen snart här.
Hjälper inte böner-
-så förbjude Gud vi skulle kränka denna fristads helgd.
Aldrig begår jag sådan synd.
Ni sitter alltför envist fast i form och tradition.
Att gripa honom är ej helgerån. Kyrkofriden är ju till för dem-
-som har förtjänat den och vett att kräva den.
Prinsen har ej krävt, ej förtjänt den och ska ej därför få den.
Jag ofta hört om män i kyrkoskydd, men barn i kyrkoskydd, ej förrän nu.
Min herre, för denna gång ska ni få rätt.
-Lord Hastings, vill ni följa mig? -Jag följer er.
-Lord Stanley, kommer ni? -Skynda er.
Catesby, Ratcliffe, Lovel, gå med dem.
Till Guildhall skyndar mayorn nu med hast.
Där, i morgon, ska ni lägligt söka ge Edwards barn en tvivelaktig börd.
Håll fram hans liderliga leverne-
-hans djuriska, ombytliga begär till deras pigor, döttrar, hustrur-
-varhelst hans blick och vilda hjärta ohejdat gick och lurade på rov.
Säg, om min broder kommer, var ska vi bo till kröningen?
Var ers kunglig höghet så behagar. Om jag får råda er, så kan ers nåd-
-vila en och annan dag i Towern.
Och sedan var ni tycker bäst för eder hälsa och förströelse.
Jag tycker inte om Towern.
-Det minst av alla ställen. -Så ung, så klok blir inte gammal.
-Byggde Julius Caesar den? -Han lade grunden till den.
Han var en ryktbar man. Liksom hans dåd gav snillet stoff-
-så gav hans snille dåden evigt liv.
Om det behövs, så ryck mig närmare-
-och säg att då min mor var havande med min broder-
-var min fader York i franska krig, och kunde snart nog ledigt räkna ut-
-att ej det barnet hörde honom till, det var ej heller minsta lik min far.
Men var försiktig, antyd bara lätt, ni vet ju att min moder lever än.
Vet ni vad, Buckingham? Får jag leva tills jag blir en man-
-ska jag ta tillbaka Frankrike eller dö som god soldat och kung.
-För tidig vår gör ofta sommarn kort. -Jag ska tala väl.
-Som om jag själv fick gyllne lön. -Lyckas det, ta dem till Baynard.
Där finns jag bland biskopar och prästmän.
Där kommer hertig York i läglig tid.
Richard av York!
-Hur mår vår käre broder? -Väl, höge kung.
-Som jag nu bör säga. -Till min sorg, såväl som din.
Hur står det till, min ädle frände York?
Tack, gode farbror.
Ni sa att skadligt ogräs växer fort. Prinsen har ju vuxit om mig.
-Är han då skadlig? -Så får jag inte säga.
-Då får han tacka er för mer än jag. -Han är kung, men ni är ju min släkt.
-Jag ber er, ge mig då er dolk. -Hjärtans gärna.
-Du tigger, broder? -Att ge en småsak kostar inte på.
-En större gåva vill jag ge er. -Ni menar svärdet?
Det är för tungt för er att bära. Vill ni ha mitt vapen, lille lord?
-Tack blir det ni sa om mig: litet. -Mylord av York är alltid tvär i tal.
-Farbror vet att överse med honom. -Ej överse, men ha mig över sig.
Min broder skämtar med oss båda. För att jag är liten som en apa-
-så tycker han att ni ska bära mig på ryggen!
Slagfärdig är han då, den gossen! Att släta över hånet mot sin farbror-
-ger han pikar åt sig själv. Så slug och än så ung, är underbart.
Vill ni gå? Vi ber er mor att komma och möta er och hälsa er i Towern.
-Vad, går ni till Towern? -Min förmyndare vill ha det så.
Jag sover ej i ro i Towern, jag fruktar farbror Clarences vålnad.
-Han blev mördad där. -Jag räds ingen mördad farbror.
-Och ingen levande väl heller? -Lever de, bör jag ej frukta alls.
Men kom, mitt hjärta blir så tungt vid dessa tankar. Vi går till Towern.
Nog om dem.
Mylord, vad ska vi göra om vi ser att Hastings vägrar delta i vår plan?
Hugg av hans huvud!
Något ska vi göra.
Kom hit, Catesby, ni har svurit att lika troget främja våra planer-
-som hemligt hålla det. Ni hörde våra tankar under resan.
Vad tror ni? Vore det ej lätt att vinna Hastings på vår sida-
-för att upphöja denne hertig på Englands kungatron?
För faderns skull han älskar prinsen och gör mot honom säkert inget.
-Vad tror ni då om Stanley, vill han? -Han gör allt som Hastings gör.
Nåväl; blott detta nu: gå, Catesby, och känn er för försiktigt-
-med lord Hastings, hur han är sinnad emot våra planer.
Kalla honom till råds i Towern i morgon.
Är han medgörlig, säg alla våra skäl. Är han trög, ovillig, kall som is-
-var ni det med, och avbryt er men låt oss veta allt.
Ska bli, farväl nu båda två.
Catesby, hälsa lord Hastings från mig.
Säg att hans ovänners hela liga, lord Rivers och lord Grey-
-i morgon åderlåts i Pomfret, och be min vän för denna glada nyhet-
-ge fru Shore en liten kyss på köpet.
Mylord!
-Mylord! -Vem knackar?
Ett bud ifrån lord Stanley.
-Vad är klockan? -Fyra.
-Kan ej din herre sova hela natten? -Så tycks det, av mitt budskap.
-Först så hälsar han så mycket. -Och sedan?
Han låter eder veta att han drömt att galten stötte ner hans hjälm.
Därför frågar han om ni vill fly med honom-
-och rida med all hast mot norden att undgå faran som han förutser.
Gå tillbaka till din herre, hans oro är helt grundlös.
Vad drömmen angår, är det dumt att tro på sånt man ser i slummer.
Att fly för galten är att reta den att jaga oss, då han ej jaga tänkt.
Be din herre hit, vi går till Towern, där ska han se hur hövlig galten är.
Jag går, mylord, och säger vad ni sagt.
-Nå, hur far världen fram med dig? -Tackar som ni frågar; bara bra.
-En skön god morgon, ädle lord. -God morgon, Catesby.
Ni är tidigt uppe.
Vad nytt i detta vackelrike?
Ja, visst är världen huvudyr, mylord.
Jag tror knappast den blir stadig förrn Richard bär vårt rikes krans.
Vad? Kungarikets krans?
-Menar ni kronan? -Javisst, mylord.
Nej, förr må halsen kapas av på mig än jag ser kronan ges så orätt plats.
-Men tror ni att han fikar efter den? -Så sant jag lever.
Han hoppas att få hjälp av er och sänder er det glada budet-
-att just i dag ska era fiender, drottningens fränder, dö i Pomfret.
Åt denna nyhet sörjer jag just inte. Men att ge min röst åt Richard-
-till skada för min herres laga arving-
-vid Gud, det gör jag ej, för bleka döden!
Gud styrke er i dessa fromma tankar.
Åt detta ska jag skratta året om, att jag upplevat deras hädanfärd-
-som satte mig i onåd hos min herre. Catesby...
Inom fjorton dar ska jag ge respass åt mer än en som inte anar det.
Men det är hemskt att tvingas dö oförberedd och utan varning.
Ja, gräsligt, gräsligt.
Men så gick det dock med Rivers och med Grey-
-och så ska gå med mången som tror sig lika säkra som ni och jag.
Jag, som ni vet, står högt hos Richard.
-Och hos Buckingham. -Ja, båda prinsarna skattar er högt.
-Så högt som pålen med hans huvud. -Jag har förtjänat det.
Kom, kom, var har du spjutet, karl? Rädd för galtar och går utan spjut!
God morgon, mylord. -God morgon, Catesby.
Skämta ni. Herrarna i Pomfret gav sig glatt iväg från London.
Inget skäl att vara rädda, men den klaraste av dagar kan bli mulen.
Jag har livet lika kärt som ni.
Och jag försäkrar att det är mig kärare än någonsin just nu.
-God morgon. -God morgon, mylord.
Om jag är skämtsam nu, beror det på att jag är säker på vår säkerhet.
När hatet hugger till blir jag rädd. Gud give att min rädsla saknar grund.
-Men låt oss gå till Towern. -Gå före, jag kommer efter.
-Väl mött, jag är glad att se er. -Jag tackar er av allt mitt hjärta.
Predikan sist fick ni ju inget för, kom nästa sabbat, så ska ni få lön.
Ni talar med en präst? Vännerna i Pomfret tarvar präst.
-Men ni behöver ju ej skriftas. -Jag tänkte just på dem ni talar om.
-Går ni nu till Towern? -Ja, men ni blir säkert längre kvar.
-Ja, jag äter middag där. -Och kvällsvard med...
-Kom, vill ni gå? -Jag följer eders nåd.
Ädle pärer, vi har samlats här för att bestämma kröningen.
-När blir den kungadagen? -Är allting redo till vår stora fest?
-Ja, blott dagen återstår. -I morgon passar väl.
Vem vet förmyndarns önskan om det? Vem känner hertig Richard bäst?
Ers nåd lär känna honom allra bäst.
Varandras anleten, han ej känner mer mitt hjärta än jag ert.
Och jag ej hans, mer än ni mitt.
-Lord Hastings är hans nära vän. -Tack, jag vet han vill mig väl.
Men vad hans åsikt är i denna sak har jag ej frågat, ej han sagt.
Men ni kan nämna tid och stund jag ger min röst för hertigen-
-och hoppas att han ej tar illa upp.
Här är han själv i rättan tid.
God morgon, ädla herrar, fränder! Sjusovare jag varit.
Men inget har väl försummats som kunnat slutas om jag varit här.
Om ni ej passat på i rättan tid, hade Hastings sagt er roll...
-Er röst, menar jag, för kröningen. -Så djärv får ingen annan vara.
Han känner mig och är min gode vän.
Kungens kröning... - Mylord ärkebiskop.
I Lambeth såg jag i er trädgård sköna smultron.
-Jag ber er, låt skicka efter några. -Det gör jag hjärtans gärna.
Min frände Buckingham, ett ord med er.
Catesby utforskat Hastings i vår sak och fann den styve herrn så het-
-att han förr mister huvudet än ser sin herres barn, som han säger-
-gå miste om sin rätt till Englands krona.
När jag är kung, kräv då av mig grevskapet Hereford-
-och lösöret, som ägdes av min bror när han var kung.
-Det löftet ska jag kräva av ers nåd. -Och minns: jag håller ord med nöje.
Var är mylord förmyndarn? Jag har skickat efter bären.
Triumfens dag är ej bestämd- i morgon blir för tidigt.
Ty själv är jag ej än så väl beredd som om den dagen flyttas fram.
Hans nåd ser mild och munter ut i dag.
Det leker glada tankar i hans sinn när han så upprymd hälsar oss.
Jag tror att ingen i vår kristenhet kan mindre dölja kärlek eller hat.
Hans hjärta speglas i hans anlete.
Vad såg ni då av hjärtat i hans anlet i munterheten som han visar oss?
Att han ej är vred på någon här, ty det man såge genast i hans blick.
Jag ber er, säg hur de ska straffas som stämplat mot mitt liv-
-med djävulsränker av sin fördömda häxkonst-
-och har förgjort min kropp med satans konster?
Den kärlek som för er jag hyser ger mig rätt att döma först.
Vilka ock de vara må, har de förtjänat döden.
Med egna ögon skåda då mitt onda.
Se hur jag är förhäxad, min arm har tvinat bort som en förtorkad kvist!
Det är Edwards hustru, ärkehäxan, ihop med Shore, den fräcka skökan-
-som med sin trolldom så har märkt mig.
-Om detta brott de övat, ädle hertig. -Om?
Ni som skyddar den gemena häxan, om, säger ni?
Ni är förrädare. -Av med hans huvud!
Jag vill ej äta, förrän det jag sett.
Catesby, Ratcliffe, Lovel, utför det. Envar som älskar mig, stå upp...
...och följ mig.
Jag trodde honom aldrig mer om gott sedan han inlät sig med fru Shore.
Ve, ve för England!
Ej för mig det minsta, jag, dåre kunde förekommit detta.
Stanley drömde ju att galten halshögg honom-
-men jag försmådde drömmen och försummade att fly.
Tre gånger snavade min häst i dag och skyggade för Towern-
-som skrämd att bära mig till slaktarns hus.
-Var är nu prästen som jag mötte... -Skynda er, mylord.
Hans nåd vill äta middag. Kort bikt! Han längtar efter huvudet.
Katten... - Råttan...
...och Lovel, hår av hin, styr i England under ett svin.
-Fort, skynda er. -Det hjälper ej att klaga.
Till blocket! Bär mitt huvud, som han bjöd.
De ler åt mig som snart ser mot sin död.
Han var den djupast lömska skälm som nånsin levat.
Kan ni tänka er - om vi ej, frälsta av ett underverk, sade er det-
-att den förrädaren i dag planerat mörda mig-
-och hertig Gloucester. Så skickligt lade han sin mask av dygd-
-att frånsett synden med fru Shore han levde fri från tadel och förtal.
Han har sin död förtjänt.
Ni gjorde klokt att skrämma andra nidingar från slika tilltag.
Jag trodde honom aldrig mer om gott sedan han inlät sig med fru Shore.
Han skulle inte dö förrn ni var här.
Men våra vänners snabba nit har mot vår vilja gått i förväg.
Ni skulle höra honom själv bekänna sin plan och avsikt med förräderiet-
-så att ni kunde framlagt det för borgerskapet-
-som kanske lägger oss hans död till last och sörjer den.
Ers nådes ord är så tillfyllest, som om jag varit ögonvittne själv.
Jag ska säga borgerskapet att ni har handlat rättsligt riktigt.
Just därför bad vi hit er, vi ville undgå världens tadelsjuka.
Men då ni mot vår vilja kom för sent, så vittna vad ni hört vår avsikt var.
Jag kommer strax.
Kom, gott folk, er hit bege och nu lord mayorn nådigt öra ge.
-Nåväl, vad säger borgerskapet? -Vid heliga Guds moder, de är tysta.
-Säger ej ett ord. -Nämnde ni prinsarnas oäkta börd?
Ja, och förlovningen med fru Shore, och den franska, genom ombud-
-och hans omättliga vilda lustar, hur han våldtog fruarna i stan-
-hans tyranni i smått, hans vanbörd, avlad, när er fader var i krig-
-och hur olik hertigen han var. Här talte jag om era drag-
-och hur ni var er faders avbild i gestalt och ock i ädelt sinne-
-omtalte era skotska segrar, er tukt i krig, ert visa råd i fred-
-er godhet, dygd och ödmjukhet. Jag glömde inget som var tjänligt.
När mitt tal tog slut, bad jag envar som älskade sitt land att ropa..
"Gud skydde Richard, Englands store kung!"
-Gjorde de så? -Nej, de sade ej ett ord.
Som stumma bilder stirrade de dödsbleka på varandra.
Då frågade jag mayorn vad tystnaden betydde.
Han sa "folk hör blott på en talman". Då tvangs han säga mina ord igen:
"Så säger och så menar hertigen." Men inget sade han å egna vägnar.
När han slutat slängde mina män mössorna i vädret-
-och skrek: "Kung Richard leve!" Jag tog tillfället i akt att säga:
"Tack, goda borgerskap, en sådan bifallsstorm bevisar klart"-
-"er visdom och ert nit för Richard". Där avbröt jag och gick min väg.
De dumma stockarna! Ej mål i munnen?
-Kommer mayorn? -Ja, låtsas vara rädd.
Låt bedja er om audiens, gör som en flicka, säg nej och ta.
Gör ni hos dem er sak så bra som jag ska säga nej för mig...
-Så lita på att allt ska lyckas väl. -Ni ska få se. Gå upp på altanen.
Mylord, här står jag än och väntar, vi får nog inte tala med hans nåd.
-Catesby, vad sa er herre? -Han ber er detta:
Kom i morgon eller övermorgon, han är därinne med två fromma fäder-
-försänkt i bön, och vill ej störas av världsliga bestyr i andakten.
Catesby, gå in på nytt och säg att jag och mayorn och åldermännen-
-i ärende om hela rikets väl och ve har kommit för att tala med hans nåd.
Genast, mylord.
Han är ingen Edward, han ligger ej på lustans läger, men på knä i bön-
-han leker ej med ett par skökor men forskar fromt med andans män.
Han sover ej och göder sin lekamen men vakar uti bön.
Sällt vore England med sån furste, men han kan nog ej bevekas.
-Gud give att han inte säger nej. -Han gör nog det.
Catesby, vad svarar hans nåd?
Han undrar varför ni har samlat en sådan borgarhop hos honom-
-och ej på förhand talt därom, han fruktar ni har ont i sinnet.
Det smärtar mig att han tror att jag har ont i sinnet.
Vid Gud, med idel kärlek kommer vi, gå in igen och säg hans nåde det.
När heliga och gudeliga män sin bönbok tagit, släpper de ej den.
Så ljuv är deras gudsförsjunkenhet.
Se, hur han kommer mellan två präster!
Två dygdens stöd åt kristen furste som hejdar fall i synd och flärd.
Se, en bönbok har han i sin hand, det rätta smycket för en helig man.
Store Plantagenet, högborne prins, förläna gunstigt öra åt vår bön.
Förlåt oss, att vi vågat störa så er i er andakt och ert fromma nit.
Ingen ursäkt tarvas. Jag fruktar jag begått ett fel-
-som har väckt anstöt i vår stad, nu vill ni banna mig.
-Ja, var god och rätta till ert fel. -Därför bor jag i ett kristet land.
Det är ett fel av er att avstå majestätets tron-
-och era stora fäders härskarspira åt en oäkta och förruttnad stam.
Att hjälpa detta, ber vi nu att eders nåd ska ta sig an-
-och styra detta land som kung, ej som protektor, substitut-
-ej som förvaltare för andras vinning men såsom kronans arving-
-i kraft av börd med arv och ägo. Därför nu med borgerskapets stöd-
-som älska och som vörda er, på deras ivriga tillskyndelse...
...ber jag ers nåd beakta rättens sak.
Jag vet ej vad - att tyst gå bort, att strängt tillrättavisa er.
Jag tackar er, men mitt ringa värde skyggar för ett så stort ansvar.
Dock, gudskelov behövs ej jag, vårt kungaträd har burit kungafrukt-
-som, mognad utav tidens stilla gång-
-ska pryda härligt majestätets tron som lyckosam regent.
Han är den krona, som ni bjuder mig, förbjude Gud att jag den skulle ta!
Ers nåd, vi ser hur samvetsgrann ni är.
Ni säger Edward är er broders son, så också vi, men ej av Edwards fru.
Emottag därför, konungslige herre, den höga värdighet som bjudes er.
-Ädle herre, borgerskapet ber er! -Avslå ej vad kärlek beder.
-O, gör dem fröjd, bevilja deras bön! -Jag kan ej, vill ej, göra det.
Er brorson blir dock aldrig kung, en annan sätter vi på tronen-
-till nesa och fördärv för edert hus. Med det beslutet lämnar vi er nu.
-Kom, banne mig, nu är det nog. -Svär ej så, lord Buckingham.
Kalla dem tillbaka, gode prins, bevilja deras bön.
-Tvingas till en värld av sorger? -Kalla dem tillbaka.
Min frände Buckingham, välvise män.
Då ödets ok ni spänner på min rygg-
-om jag vill det eller ej så får jag tåligt bära bördan.
Men Gud det vet, och ni kan se hur föga jag det önskar.
Gud signe er, vi ser och säger det.
Så hälsar jag er då med kungatitel. Leve Richard, Englands ädle kung!
-Behagar ni bli krönt i morgon? -Ni bestämmer det.
I morgon alltså följa vi ers nåd och taga nu ett fröjdefullt farväl.
Nu går vi åter till vårt helga verk. Farväl, min frände - farväl, vänner.
Min fru, ni måste strax till Westminster-
-för att där krönas såsom Richards drottning.
O, give Gud, att kronans gyllne ring runt pannan-
-var eldrött stål som brände ut min hjärna!
Låt mig få ett dödligt gift och dö förrän man ropat "leve drottningen".
Gå, arma själ, din ära ger ej avund.
-Önska dig ej ont mig till behag. -Ej det? Varför?
När han, som är min make nu kom fram till mig vid Edwards lik-
-med blodet knappt borttvättat än ifrån min förste änglalike make...
...då blev mitt kvinnohjärta så grovt besnärjt-
-och tog emot hans honungssöta ord.
Och ej en enda timme i hans bädd jag njutit sömnens gyllne dagg-
-men väcktes jämt utav hans stygga drömmar.
Han hatar mig för min far Warwicks skull-
-och gör sig säkert fort nog av med mig.
-Var lugn. - Hur mår ers nåd? -O, Dorset, tala ej med mig, fly!
Döden jagar dig, fly från denna slakt så att du ej de dödas antal ökar.
Klokt råd, min fru. - Begagna varje timmes fördel.
I Bretagne min styvson Richmond nu vakar över Gloucesters laglöshet.
Om ni vill överleva, far dit och undfly detta helvete.
Jag ber min son att han ska möta er. Låt ej er fånga genom rast och vila.
-Kom, min fru, i brådska sändes jag. -Jag följer mot min vilja.
Gå du till Richard; änglar dig beskydde.
Gå du till Richmond; lyckan dig ledsage.
Gå du till helig fristad; frid med dig.
Jag till min grav, där jag i ro ska vila.
Du gamla stenhop, ömka mina barn dem avund spärrat inom dina murar.
Du hårda vagga åt så snälla små!
Du gråstensamma, bistra lekkamrat åt späda prinsar...
Se om dem väl!
Så tokigt bjuder sorg åt stenar sitt farväl.
Gud bevare kung Richard!
Länge leve kung Richard!
Må kungen leva för evigt!
Gå åt sidan.
Min frände Buckingham, ge mig din hand.
Ers nådiga majestät!
Så högt, av råd och hjälp av dig sitter nu kung Richard.
Men ska vår ära leva blott en dag, säg, eller länge oss till fröjd?
Än lever den, och leve så för evigt!
Buckingham, nu leker jag ett tag och prövar om du är av äkta guld.
Du vet att unge Edward och hans broder lever.
-Gissa vad jag menar. -Säg ut, min käre herre.
-Jag ville vara kung. -Det är ni ju, stormäktigaste herre.
Är jag kung? Javisst. Men Edward lever.
-Sant, ädle prins. -Frände, så trög var du ej förr.
"Sant, ädle prins." Rent ut: jag önskar att bastarderna ska dö.
-Det ska göras kvickt. Vad säger du? -Gör som det täcks ers nåd.
Du är av is, din vänskap fryser.
Säg, ger du bifall till att de ska dö?
Låt mig få draga andan, dyre kung, förrän jag ger min syn på denna sak.
Ers nåd ska genast få besked av mig.
Den högt uppsatte Buckingham blir för försiktig.
-Han är arg, han biter sig i läppen. -Catesby!
Vet du någon som för guld kan göra dödligt dåd?
En missnöjd herre känner jag, ej rik, men stolt.
Med guld kan han nog lockas att göra vad som helst.
-Han heter Tyrrell. -Jag känner karln, hämta honom hit.
Den tänkande och sluge Buckingham ska inte mer få del av mina rådslag.
Höll han så länge oförtrutet ut och drager efter andan nu?
Då får han göra det.
Lord Stanley!
-Vad för nytt? -Jag hör att markis Dorset flytt.
Till Richmond.
Kom hit, Catesby.
Sprid ut i staden att Anne, min gemål, är farligt sjuk.
Jag ska se till att hon hålls instängd.
Du drömmer! Sprid ut att Anne, min gemål är dödssjuk. Gå!
Jag måste äkta broder Edwards dotter-
-ty annars står min tron på bräckligt glas.
Mörda bröderna, sen äkta henne... det spelet är bekant.
Men jag är van vid blod, den ena synden ger den andra mod.
Ej gråtmild ömhet bor i detta öga.
Mylord, nu har jag tänkt på saken som ni nyss sporde mig.
Gott, det får vara.
-Dorset har flytt till Richmond. -Jag hörde det.
Stanley, han är din styvson; märk det väl.
Jag kommer att den gåvan kräva ni satt er ära och er tro i pant för.
Grevskapet Hereford och lösöret som ni har lovat mig till egendom.
Stanley, se till din fru; skriver hon till Richmond, får du stå till svars.
Store kung, ni har ej skäl att tvivla på min vänskap.
-Falsk var jag aldrig, blir det ej. -Gott, samla folk.
Men, hör du! Lämna kvar din son, George Stanley.
Se till att du är trofast, ty annars sitter ej hans huvud säkert.
Förfar med honom som min trohet blir.
Vad svarar ers nåd på min begäran?
Nu minns jag - Henrik den sjätte ju spått att Richmond ska bli kung-
-när Richmond ännu var ett litet barn.
-En kung...kanhända. -Mylord...
Hur kom det sig att ej profeten sa att jag ska bli hans bane?
-Mylord, ert löfte om mitt grevskap! -Richmond!
En irländsk bard sa mig en gång jag skulle dö när jag sett Richmond.
Mylord!
Säg, vad är klockan?
-Jag minner er om vad ni lovat. -Gott, men vad är klockan?
-På slaget tio. -Låt den då slå!
För att du står och håller slaget in för mina tankar med ditt tiggeri.
-Du heter Tyrrell? -James Tyrrell, er trogne undersåte.
Sätt mig på prov, min kung.
-Jag har ej någon givarlust i dag. -Säg mig likväl bestämt ja eller nej.
Du stör mig; jag har ingen lust.
Står det så till?
Belönar han min trogna tjänst med sådant hån?
Gjorde jag honom till kung för detta?
På Hastings må jag tänka nu och gå till Richmond medan huvet sitter på.
Törs du ta livet av en vän till mig?
Som ni vill, dock hellre tvenne fiender.
Där har du det: två ärkefiender.
Fiender till min ljuva sömn och vila är de som du ska få att göra med.
De där bastarderna i Towern.
Ifall ni bara ger mig åtkomst dit ska jag befria er från denna skräck.
Du sjunger ljuv musik. Kom närmre, Tyrrel.
Det här är tecknet; res dig, lyssna nu.
Så enkelt är det. Säg "det är gjort"-
-så ska jag bli din vän och gynna dig.
Jag gör det strax.
"Så", sa Dighton, "låg de arma små". "Just så", sa Forrest-
-"slutna i varandras små oskuldsvita alabasterarmar."
"Deras läppar var som röda rosor i sommarfägring, kyssande varann."
"En bönbok låg på deras huvudgärd."
"Och den fick så när mig mjuk", sa Forrest.
"Men själve djävulen!"
"Nu kvävde vi det skönaste naturens mästerstycke"-
-"som sedan världens skapelse blev danat."
Säg Richmond ifrån mig, att uti denna mördargaltens stia-
-hålls min son inspärrad. Gör jag uppror, halshuggs han.
Därför är jag overksam.
Säg att drottningen med glädje ser Elizabeth, sin dotter, som hans maka.
-I brevet ser han var han har mig. -Farväl, min ädle Stanley.
Clarences son är bakom lås och bom, hans dotter har jag gift bort enkelt.
Edwards söner är i Abrams sköte nu, Anne har åt världen sagt god natt.
Då jag vet att Richmond siktar på Elizabeth, min broders dotter-
-för att så gifta sig till kronan, så går jag själv åstad.
-Och friar muntert. -Mylord!
-Gott eller ont, då, så du rusar in? -Ont, herre.
Buckingham har flytt till Richmond.
Samla folk, min klokhet är mitt värn uppror tämjes bäst med järn.
Vid västra kusten en flotta stryker, slöa vänner tycks ej vilja mota den.
Richmond är dess amiral. De väntar blott på Buckingham.
Ett ilbud strax till hertig Norfolk, Catesbury. - Res du till Salesbury...
-Varför sölar du och ilare j? -Men vad ska jag då hälsa hertigen?
Att dra ihop den största här han kan och möta mig i Salisbury i hast.
-Vad ska jag göra då i Salisbury? -Du ska ej resa, jag har ändrat mig.
Stanley, vad nytt?
Ej något gott som gläder er att höra, men dock det tål berättas.
En gåta! Vad slingrar du dig för när du kan sjunga ut? Vad nytt?
-Richmond är på sjön. -Där må han drunkna! Vad vill han?
-Det vet jag ej, jag gissar blott. -Nåväl; och gissningen?
Eggad av Dorset och Buckingham går han mot England för att kräva...
...kronan.
Är tronen ledig? Svingar ingen svärdet?
Är kungen död? Är riket utan herre?
Av huset York vem lever utom jag? Vem är kung, om ej en York?
-Vad gör han där på sjön? -Jag sa det nyss.
Du gissar att han blir din kung. Du vill förråda mig och fly!
Var är din trupp att mota dem i väg? Hjälper de rebellerna i land?
-Nej, mina vänner är i norr. -Vad gör de där då de behövs i väst?
De inga order fått. Om ni så befaller så samlar jag mitt folk och möter er.
Du vill förena dig med Richmond. Glöm ej din son! Jag litar ej på dig.
Min höge konung, nu i Devonshire, som jag hört av vänner-
-sir Courtney, biskopen av Exeter och många andra väpnar sig!
I Kent är Guildforderna i vapen, varje timme strömmar fler till hären.
Sir Urswick och lord Dorset beväpnar sig!
-Den store Buckinghams armé... -Ideligen dödssång!
-Där, tills du har en bättre nyhet. -Min är god!
Att Buckinghams armé är skingrad av plötsligt skyfall.
-Och ensam har han gått sin väg. -Ursäkta mig!
-Har belöning utfästs? -Ja, min konung.
Min konung, hertig Buckingham är gripen!
Av med hans huvud.
-Ajöss med Buckingham. -Det är min bästa nyhet.
Att Richmond är med män vid Milford är sämre, måste dock berättas.
Till Salisbury! Vi spiller tid, nu ska vi strida.
Ratcliffe, Buckingham ska föras strax till Salisbury. - Ni andra, kom!
Så blive eldig snabbhet nu min gud, Merkurius, Jupiters och kungars bud!
Här slår vi tält.
Just här på Bosworths slätt.
-Varför så dystra blickar? -I hjärtat är det desto ljusare.
-Norfolk, här lär det vankas hugg. -Vi ska väl både ge och ta, ers nåd.
Slå upp mitt tält, här ligger jag i natt.
Men var i morgon? Nåja, strunt i det.
-Hur stark är fienden? -Sex-sjutusen på sin höjd.
Tre gånger starkare är vår här, och vi har kungen på vår sida.
Slå upp mitt tält! Där!
Kom hit, Lovel.
-Vet du var lord Stanley har kvarter? -En halv mil norr om vår armé.
Sänd bud att han tar hit sitt folk förrn sol går upp-
-ty annars får hans son gå ner i blinda nattens djup för evig tid.
Kom, ädla herrar, vi granskar fältet närmare.
Sträng ordning, spill ingen tid, ty vi får brått i morgondagens strid.
Kungen anbefaller er att om ni vill er son ska leva-
-ska ni och hären komma förrn tuppen gal i gryningen.
Må segerlyckan vila på din hjälm!
All glädje denna mörka natt kan ge önskas dig, min styvfar.
-Hur befinner sig min kära moder? -Hon ständigt ber om Richmonds väl.
Men nog om det, de tysta timmar skrider.
Kort, för vi har ont om tid: ställ upp till slag i morgon bitti.
Så gott jag kan ska jag förhala tiden-
-och hjälpa dig i vågsam vapenlek. Men alltför långt kan jag ej gå-
-ty får man se mig, blir din broder avrättad i sin faders åsyn.
Farväl. Den korta tiden skär av högtideliga kärlekslöften-
-där länge skilda vänner gärna dröjt. Gud give tid till dessa kärleksriter.
Ännu en gång farväl; var käck och lycklig.
Ni lorder, följ med honom till hans läger.
-Vad är klockan? -Kvällsvardsdags, mylord. Nio.
Jag äter ej i kväll. Ge mig bläck och papper.
-Är min rustning lagd i tältet? -Ja, ers nåd, allting är i ordning.
Bäste Norfolk, skynda till din post. Välj noga vakt, ta män vi litar på.
God natt, Lovel.
Stig upp med morgonlärkan, bäste Norfolk.
Catesby, fyll vin i bägarn.
Ge mig ett timljus.
Sadla min vita Surrey till i morgon.
Se till att jag har starka lansar, men ej för tunga.
Ratcliffe! Har du sett den dystre lord Northumberland?
Han och greve Suffolk gick i hären och uppmuntrade trupperna.
Då är jag nöjd. - En bägare med vin!
Jag har ej mer den själens livlighet, det friska mod, som jag ju hade förr.
Sätt den där. Är bläck och papper redo? Be vakten vaka, gå.
Ratcliffe!
Kom till mitt tält vid midnattstid att väpna mig.
Nu kan ni gå.
God natt igen. Trots oron ska jag söka slumra in-
-så sömn ej tynger mig i morgon när jag ska segra.
-God natt ännu en gång. -God natt, käre Richmond.
O du, vars kamp jag tror mig kämpa, se till min här med nådigt öga.
Ge mina män din vredes skarpa järn-
-att de må krossa i ett väldigt fall vår oväns orättmätigt burna hjälm!
Gör oss till redskap åt din tuktan, att vi må prisa dig uti din seger.
Dig anbefaller jag min vakna själ förrn mina ögons fönster sluter sig.
I vaka som i sömn, var du mitt skydd.
Tungt sitter jag i morgon i din själ-
-jag, som blev tvådd till döds i äckligt vin.
Jag, arme Clarence, mördad av ditt svek!
Tänk på mig i morgon uti striden och släpp ditt slöa svärd.
Bäva och dö!
Dröm om de fränder som du kvävt i Towern.
Hör dina bröders söner, hur de ropar: "Bäva och dö!"
Tänk på lord Hastings.
Bäva och dö!
Richard, din fru, din stackars maka Anne-
-som aldrig sov en timme lugnt hos dig-
-nu fyller upp din sömn med skräck och oro.
I morgon under striden, tänk på mig-
-och släpp ditt slöa svärd.
Bäva och dö!
Ge mig en annan häst!
Förbind mina sår!
Förbarma dig, Jesus!
-Mylord! -Vem är det?
Ratcliffe. En vaksam tupp i byn två gånger redan hälsat morgonen.
-Ert folk klär sig i rustning nu. -O, jag har drömt en ryslig dröm.
-Vad tror du, är alla vänner trogna? -Helt visst, mylord.
O, Ratcliffe jag fruktar, jag fruktar...
Nej, ers nåd, var inte rädd för skuggor.
Nattens skuggor med större fasa slagit Richards själ-
-än tiotusen verkliga soldater kan göra under nollan Richmond.
Vad slår hon nu?
Ta hit en almanacka.
-Har någon sett till solen? -Inte jag, mylord!
Då blir det ingen, enligt boken borde hon ha glänst en timme i öster redan.
Det blir en kolsvart dag... för en del.
Catesby, vi skådar ingen sol idag.
Och mörka skyar hänger över oss.
Jag avskyr dagg som ligger länge kvar.
Och ingen sol!
Inte värre för mig än för Richmond. Skyn är lika mörk mot oss båda.
Till strids, mylord! Fienden marscherar upp.
Alarm! Be Stanley rycka fram, själv för jag ut mitt folk på fältet.
Så här ska hären ställas upp: förtruppen tänjes ut-
-med lika antal rytteri och fotfolk, bågskyttarna i mitten.
Hertig Norfolk, greve Suffolk leder. Sen följer jag med huvudstyrkan-
-på vars flanker ställs vårt bästa rytteri.
-Och S:t Georgs hjälp! Vad sägs? -Förträfflig plan, krigiske monark.
Detta fann jag i mitt tält i morse.
"Jocke av Norfolk, var icke så båld"-
-"ty Ricke, din herre, är köpt och såld."
-Ett påhitt utav fienden. -Mylord, nu fienden passerat kärret.
Gå var och en till sitt, låt inga drömmar skrämma oss.
"Samvete" har de fega hittat på för att de starka skulle tämjas.
Samvete, försvinn!
Richard är sig själv igen.
Gå på, gå enade till allt tumult-
-mot himlen eller helvetet för fullt.
Slåss, ni ädlingar, slåss, tappra odalmän!
Spänn, skyttar, spänn bågen, sporrhugg hästarna-
-och rid i blod, och splittra era lansar högt i skyn!
-Rycker Stanley fram? -Han vägrar.
-Av med sonen Georges huvud! -Vi hinner ej.
Efter slaget ska han dö.
Väl tusen hjärtan sväller i min barm.
Fram med standarerna! Mot fienden, framåt!
Vårt gamla lösenord, S:t George, ska fylla oss med drakars vilda glöd!
Framåt! På våra hjälmar sitter segern!
Hjälp!
Lord Norfolk, hjälp!
Kungen kämpar övermänskligt, trotsar varje fara.
Hans häst är död, han slåss till fots och söker Richmond uti dödens gap.
Hjälp, mylord, allt är förlorat annars!
Hjälp!
En häst, en häst! Mitt rike för en häst!
Tillbaka, herre, jag ska skaffa er en häst.
Slav, jag satsat allt på detta kast och står och faller efter tärningen.
Sex Richmond är visst här på fältet, fem i hans ställe har jag slagit ned.
En häst, en häst!
Mitt rike för en häst!
Skam åt den som tänker illa därom
[ © anoXmous @ https://thepiratebay.sx/user/[qusawa]