КОЗЛИНИЙ ОСТРІВ
Я читала про ту мавпу яку російський уряд відправив у космос.
Вони визначили, що за кілька тижнів вона загине, бо спека від сонця стане нестерпною.
Вони сказали, що цей політ стане неоціненним внеском у розвиток програми дослідження космосу.
Мені цікаво, як вони обрали ту мавпу. Саме ту мавпу.
І чому, якщо вона така особлива, вони поставили під загрозу її життя?
І якби та мавпа знала, для чого її обирають...
...чи поводилася б вона по-іншому?
Чи плакала вона, коли зрозуміла, ЩО з нею зробили?
Готові? Піднімаємо!
Іноді діти зі статусом "зірки" можуть бути реально жорстокими.
Вони підштовхують тебе до думки, що в тобі немає нічого особливого.
Вони намагалися зробити це зі мною в таборі "Висока Сосна".
Я дякую Богові за те, що він послав мені того, хто змінив моє життя.
Хлопці, швидше, швидше!
Піди пошукай дрова. Щоб вогонь не згас.
Добре, піду знайду дрова.
Відпусти! Брайсе, відпусти!
Хлопці! Хлопці, допоможіть! Брайсе, відчепися!
- Я про це не в курсі, Брайсе. - Мені що, самому все робити?! Чого стали?!
Відпусти мене! Брайсе!
Припиніть! Відпустіть мене!
Відчепіться! Хлопці, припиніть!
Брайсе, не треба! Ні!
Припиніть! Будь ласка! Ні!
- Диви, він замерз. - Досить, Бене. Ти що, нічого не розумієш?
Навряд чи він розуміє.
Валимо.
- Думаєш, з ним усе буде добре? - А кого це гребе?
Іди геть!
- Мене залишили... - Іди геть, я сказала!
Не можу. Мене залишили зовсім без одягу. Будь ласка, впусти мене.
Комарі заїдять мене до смерті, до того ж, я замерз.
Вони так само вчинили з тобою?
Так.
Вони щось залишили?
Лише наплічник з якимось непотребом.
З одягу нічого немає?
- Я замерз. - Лише одна ковдра.
І вона в мене.
Схоже, цього року вони обрали нас.
Вони повернуться вранці, аби посміятися над нами, я впевнений.
Ненавиджу їх, усім серцем ненавиджу.
Тут є свічка й кілька сірників.
- Я запалю їх. - Не дивися на мене. Я серйозно.
Я думав, що в нас тут має бути пікнік.
Який я дурень.
Як вони виманили тебе?
Ми збиралися залишити тут Джулію Крістенсен.
Ми мали скупатися голяка, а потім покинути її.
Покинути Джулію Крістенсен?
Вона ж начебто з "зірок"?
Я думала, що я їм подобаюся.
А якщо вони не знайдуть нас тут, коли повернуться?
Якщо ми перепливемо на той бік, проберемося в табір, знайдемо одежу й підемо на сніданок, ніби нічого не сталося?
Я бачити їх більше не хочу!
Я більше не хочу про це говорити, замовкни, добре?
Піду знайду щось, аби розпалити вогонь. Нам не можна замерзати.
- Вони повертаються! - Що?
- Вони повертаються! - Ні. Навіщо?
Можливо, вони сфотографують нас, чи змусять їсти пісок, чи ще щось вигадають.
Ми можемо піти до води. Доки вони пробиратимуться сюди, ми захопимо каное.
- Ти підеш зі мною? - Не знаю.
- Я пішов. - Зачекай!
Я піду.
- Ми не будемо тушити свічку? - Ні. Якщо вони побачать світло, то подумають, що ми тут.
Біля човнів все одно залишаються діти. Що нам тепер робити?
Ми попливемо. Пішли.
- Я не вмію плавати. - І ти тільки зараз про це мені кажеш?
Тобі всього лиш треба буде триматися за мене. Ти це зможеш?
Так. Я зможу.
Добре. Не хвилюйся.
Оце нас втримає на воді.
- Пливімо негайно. - Я ж казала, що не вмію плавати.
Тобі й не треба вміти. Ти триматимешся, а я тебе штовхатиму. Давай!
Пливімо!
Вода така холодна! Я втону.
Не втонеш. Просто тримайся.
- Їх тут немає. - Вони що, попливли звідси?
- Вона не вміє плавати. Вона води боїться. А як щодо хлопця? - Він плавати вміє, але до табору близько милі.
Не можу зрозуміти, як щось подібне може видаватись комусь хоч віддалено веселим?
Ця бідна дівчинка розповідала мені, що хоче додому, а я хотіла, аби вона залишилася. З часом потоваришувала з кимось.
Нічого, переживе. Діти таке роблять. Це традиція.
Дурнувата традиція.
Мене нудить.
Там нагорі є котедж.
Іти можеш?
Здається, можу.
Заходь!
- Де ми? - У будиночку. Я зламав замок.
- Ми далеко від табору? - Не знаю.
Нас могло трохи віднести течією.
Це ти накрив мене ковдрою?
На пляжі? Ковдрою?
Якщо ти бодай комусь про це розповіси, я вб'ю тебе!
Я знайшов для нас нову одежу.
Тримай.
Ось, поїж, почуватимешся краще.
Кран не працює. Піду наберу води з озера.
- Думаю, нам треба перебратися в інше місце. - Куди?
- Не знаю. Кудись-інде. - Кудись-інде?
Я маю знайти телефон. Мені треба подзвонити мамі.
Добре, знайдемо тобі телефон.
І тобі слід подзвонити твоїм батькам.
Зараз вони десь у Греції.
- Що вони роблять в Греції? - Вони археологи. Вони працюють там.
Вони не взяли тебе з собою?
Ні. Вони хочуть, аби в мене з'явились друзі серед однолітків.
Зрозуміло. Моя мама каже те ж саме.
Можливо, якщо я переконаю маму приїхати за мною, то вона завезе й тебе до родичів чи деінде.
- Твоя мама не буде проти? - Вона завжди усіх моїх друзів підвозить після школи.
А у мене багато друзів.
Ми маємо заплатити за все це.
Тобто за шорти, штани, усю цю їжу та фотоапарат.
Я напишу список, ми пізніше повернемося та пояснимо, чому ми це взяли.
- Я маю знайти телефон. - Я думаю, нам слід дістатися автостопом до міста.
Ні, не треба їхати автостопом. Це небезпечно.
- Ну так, ти й пливти не хотіла. - Так, і тепер подивись, де я опинилася!
- Що ти робиш? - Стій там.
- Наш перший будиночок. - Боже мій...
- Що ти робиш? - Ушиваймося!
- Що ти зробив? - Не зупиняйся. - Що ти наробив? Це ж крадіжка. Тобі слід покласти їх назад.
От сама і поклади. Нам вони потрібні.
Добре, повернеш їм гроші. Я запам'ятаю номер машини.
- Скільки у нас грошей? - Долар вісімдесят центів.
- Ми повернемо їм гроші? - До єдиного центу.
Телефон.
Буде несправделиво, якщо Урбах перекладе відповідальність на вас за свою халатність.
Ось що я пропоную: подати зустрічний позов та продемонструвати неспроможність Урбаха надалі...
...виконувати свої зобов'язання перед акціонерами.
Я перепрошую, мені краще відповісти. Ви не проти хвилинку зачекати?
- Марсі! - Я перепрошую. - Я ж просила, щоб мене не турбували.
- Дзвонить ваша донька. Каже, що це терміново. - Що за терміновість? - Вона не сказала.
- З'єдную тебе з мамою. - Добре. - Бувай, сонечко.
- Мамо! - Привіт, донечко. Усе в порядку?
- Мамо, мені треба додому. - Добре, можливо, ти просто розповіси мені, у чому справа, сонечко? У тебе проблеми з іншими дітьми?
- Вони лицеміри. - Розумію, але не думаю, що це та причина, через яку варто повертатися додому, чи не так?
Мені негайно треба додому, мамо.
А ти можеш поговорити з кимось у таборі? Якщо щодо твоєї вожатої, здається, вона мила.
- Вона нічого. - Добре. Три тижні. Ти маєш перебути там три тижні.
І тоді на нас чекає невеличка подорож. У нас же була домовленість, правда? Правда?
Мамо, мені негайно треба додому. Прошу тебе.
- Сонечко, сонечко, перестань плакати. Ти вже не маленька. - Нехай дівчата з усім цим розбираються. Я пішов.
Я не знаю, мамо. Я в дуже важкій ситуації.
- Незабаром буде Батьківський день, так? З феєрверками? - Цієї суботи.
- Але ж ти сказала, що не приїдеш. - Тепер уже приїду.
Домовляємося: два дні. Я хочу, щоб ти мені показала, що сама можеш з цим упоратись, сонечко.
Важкі часи не тривають довго, але вони роблять людину сильнішою, пам'ятаєш?
Я знаю.
- Сильнішою. - Сильнішою.
У суботу. Побачимося в суботу.
Я люблю тебе, донечко. Па-па!
- Алло! - Містер Рассел дзвонить.
- Містер Рассел? Хто це? - Директор табору "Висока сосна".
Табору "Висока сосна"? З'єднай мене з ним і запроси містера Пека повернутися.
Вона не може приїхати.
- Буде аж у суботу. - У суботу?
- Я маю повернутися в табір. - Ти розповіла їй, ЩО вони зробили з тобою?
Нам з мамою нелегко знайти спільну мову.
Вона каже, щоб я була жорсткішою.
Я намагаюся.
- Я й справді намагаюся. - Скільки грошей у нас залишилося?
- Я неправильно набрала номер, і мені повернули четвертак. - Хот-дог будеш?
Хочеш хот-дог і колу?
Я хочу картопляних чіпсів.
Юні хіппі... Так, ну що?
Перепрошую.
Перепрошую!
Так?
- Хот-дог і картопляних чіпсів, будь ласка. - Добре.
- Перевдягнутися хочеш? - Як?
У тій забігайлівці працює один чоловік.
Він і продає їжу, і приймає одежу. Якщо ти відволічеш його, я зможу зайти й захопити пару кошиків.
А якщо він упіймає нас?
Якщо ми не можемо бігати швидше за нього, ми заслуговуємо бути спійманними.
- Скільки грошей у нас залишилося? - 16 центів.
16 центів? Оце й усе? Недостатньо, аби купити ще щось.
Забирайтеся! Ідіть геть! І без грошей не повертайтесь! Ворушіться!
Секунду...
- Ось. - І що?
- Ти відволічеш того чоловіка. Скажеш, що знайшла в хот-дозі камінець. - Але ж це...
Перепрошую...
Сер, я їла оцей хот-дог, коли... відкусила й знайшла всередині камінець.
- Справді? Іди звідси, мала. - Я подумала, можливо...
- Ти хочеш, аби я повернув гроші? - Ні, не те щоб...
- Я хочу інший хот-дог. - Ти хочеш, щоб я дав тобі інший хот-дог? - Так, я хочу інший хот-дог!
- Тобі нічого не перепаде. - Я хочу інший хот-дог. - Чому жуки завжди в останньому шматочку?
Це був не жук! Це був камінець!
- Або ви даєте мені інший хот-дог, або я дзвоню в поліцію. - Ой, ти подзвониш в поліцію?
- Чуваче, просто дай дитині інший хот-дог. - Послухай, друже, знав би ти, як мені ці дітки дістали.
- Ми... голодні, тому давай у темпі. - Давай у темпі?
- Ми ледь не попалися. - Так не попалися ж. Ось твої речі.
Пахне начебто добре.
Ну що, я схожа на одну з них?
На жаль... схожа.
Пішли.
Ти одягла труси?
А ти?
Коли я взяв їх в руки, вони були ще теплі. І я просто не зміг.
Тут має бути все чисте. Ти ж сам сказав, що речі пахнуть добре, пам'ятаєш?
Чому ти посміхаєшся?
Тільки не знімай їх!
Побігли!
А якщо ми приклеїмо їхні черевики до підлоги?
- Одного разу я зв'язав собі шнурівки й гепнувся на підлогу. - Це також непогано.
Або ми можемо взяти їхні труси та причепити їх на флагшток.
Чому вам, хлопцям, так подобаються жарти про труси та какашки?
- Тому що вони смішні. - Не такі вони й смішні.
Заходимо, заходимо!
Ти! Облиш його!
- Він стирив мого четвертака! - Я дам тобі інший! Заходь у автобус!
Нам і справді треба їхати. Ми ж погодилися.
Добрий день! Дякую, що погодилися зустрітися.
- Що нам робити? - Я не хочу повертатися в табір.
Добре. Треба забиратися звідси.
Давайте, дітки, заходьте в автобус. Годі вже бродити. Заходимо!
Пішли!
Давайте-давайте! Ми вже їдемо!
Покваптеся! Ось так!
Я почну звідси. А ви пройдіть далі.
Зникли діти. Ви їх не зустрічали?
- Чого це ви розсілися на наших місцях? - Так, ушивайтеся звідси. Вставайте!
- Хутчіш, вставайте! - Ми чекаємо.
- Зачекай. Присядь. - Це наші місця, не пхай носа не у свої справи. - Хай сидять, добре?
Це моя справа, дами. Чого ви кипішуєте? Ви можете зігнати когось іншого, а вони залишаться тут.
Сідайте деінде, та й годі з цим.
- Давайте, піднімайтеся. - Дякую, дякую...
41, 42... 42?
- Та поїхали вже, Чаку. - Хвилиночку. Щось їх занадто багато.
Чи є тут ті, хто мали б їхати в іншому автобусі?
Це не таке вже й складне питання. Хто тут з іншого автобуса? Автобуса номер два?
Ну так, ми. Ми мали їхати в іншому автобусі.
Ну тоді на вихід! Годі дурня валяти. Ви, хлопці, нас усіх затримуєте.
Я не розумію, що відбувається. Минуло кілька годин з тієї миті, як я розмовляла з нею. Де вона може бути?
- Ну, на мою думку, можна розглянути ймовірність того, що вона втекла. - Втекла?
Містере Рассел, їй 12 років. Ви відповідали за неї. Ви ж усвідомлюєте це, хіба ні?
Ніхто це не усвідомлює краще за мене. Я переймаюся долею вашої доньки не менше за вас.
Чи казала вона вам, що повернеться безпосередньо до табору?
Ні, вона не так багато встигла сказати.
Я сказала їй, що ми зустрінемося тут у суботу, у Батьківський день. Нічого не вийде.
Я розумію.
Ви натякаєте, що до суботи вона не повернеться? Що до певної міри у цьому є і моя провина?
- Ні! Повірте, зараз не час кидатися звинуваченнями та панікувати. - А я панікую!
Я відправила її сюди, щоб вона весело провела час та знайшла друзів.
Ми надаємо можливість проявити себе та соціалізуватися...
...але фундамент для цього у молодої сильної жінки має бути закладений вдома. За 6 тижнів у таборі цього не станеться.
- Добре. Тоді ви можете мені розповісти, що сталося? - Деякі діти не одразу звикають до життя в таборі.
Тому таборяни вирішили - помилково - що їм під силу зробити вашу доньку кращою...
...щоб вона опинилася в ситуації, яка б допомогла б їй зрозуміти...
...що всі ми просто люди.
Зробити мою доньку кращою?
Про що це, чорт забирай, ви мені тут розповідаєте?
- Вони висадили її на маленький безлюдний острів в милі від табору. - Висадили її на безлюдний острів? На безлюдний острів?
Я розумію, як це звучить... Але я не думаю, що їй було завдано шкоди.
Ми вже звикли, що її дражнять "морквинкою", але це ж...
- Це ж кримінал. - Міссіс Голден, коли я став директором три роки тому, я поклав цьому край.
Але традицій позбутися важко. Ви можете не вірити, але зараз до нас приїжджають таборяни в третьому поколінні.
Я була козою.
- Що? - Коли я була в таборі.
Той острів називають "Козлиним островом". І мене висаджували туди і...
І...
Я була козою. Спочатку мені було страшно, але все закінчилося добре.
Бачите.
- Ми маємо знайти її. Ви це розумієте? - Цілком. - Ми маємо знайти її негайно.
Офіс шерифа, місцева поліція й служба у справах неповнолітніх округу - усі об'єднали свої зусилля...
...задля гарантування безпеки вашої доньки. Я розумію, як ви почуваєтеся.
Ні. Не розумієте.
Я говорила мамі, що хочу поїхати у центр підготовки астронавтів.
А чому не поїхала?
Мама не хотіла, щоб я їхала до Х'юстона сама. Сказала, що це занадто далеко.
І що вона відвезе мене туди пізніше.
- Ти хочеш стати астронавтом? - Хотілося б.
Я хочу злетіти на таку висоту, де пучка мого великого пальця здатна б була закрити Землю.
Дурня, так?
Ні. Анітрохи й не дурня.
Хлопці - направо. Ідіть за Вінсом.
Дівчата - наліво. Ідіть за міс Хіггінс.
- Нам не можна розділятися. - Дивись, де той хлопець.
Тримайте. У мене ще є.
Що б не відбувалося, роби вигляд, що так і треба...
- Переконайтеся, що ви забрали всі свої особисті речі. - Сюди.
- Гей, чуваче, ти що робиш? Хочеш ось так просто піти? - Відчепися!
Куди це ви зібралися? Самі в ліс? Добре, чуваче, охолонь!
- Здається, нам треба розповісти містеру Карлсону. - Будь ласка, не роби цього!
- Вам є куди піти? - Ми повертаємося у свій табір.
- У свій табір... І де він? - Тут недалеко.
Дуже скоро тут стане темно й страшно. У лісі є вовки та ведмеді. Як же ми можемо вас відпустити?!
- Вона злякалася. - Нам не страшно.
Слухай, а чому б їм не залишитися на ніч? Ніхто їх не знає. Навіть Карлсон.
У них навіть є табірні футболки.
Залишитеся на цю ніч. Якщо Сюзі Бернс з мого будиночка не здійме через це бучу.
- Ми маємо залишатися разом. - Ви не можете залишитися на ніч разом. Тут живуть окремо.
- Хлопці з хлопцями, дівчата - з дівчатами. - Нам треба повертатися. Пішли.
Що це за одні?
- Ти що, їх не знаєш? - Ніколи раніше їх не бачив.
Та ми завжди гуляємо разом. Це Бонні та її брат Клайд. Вони мають бути тобі знайомі.
Давай, іди.
- Тіванда, це що, твоя нова подруга? - Вона залишається у нас на ніч.
- У нас немає зайвого ліжка. - Вона мій гість. Це Сюзі Бернс...
- Нас тут дев'ять й усього вісім ліжок. Де вона буде спати? - Вона буде спати зі мною.
- Через неї у нас усіх будуть проблеми. - Через неї у ТЕБЕ не буде проблем, Сьюзі, бо ти ні сном ні духом про те, що вона була тут.
Правда ж?
Не кип'ятися, Сьюзі. Це всього лише на одну ніч. І ти зможеш... першою обрати те ліжко, яке тобі подобається.
Згода.
У тебе на голові казна-що. Позичити тобі гребінець?
Дякую.
Перепрошую. Перепрошую.
- У тебе все добре? - Так.
Ми маємо переночувати тут і вирушити зранку. Уже смеркає, а ми не знаємо, де знаходимося.
- Зранку підемо звідси. - Так.
Добре. Народ, всідаємося! Швидше. Сідайте.
Спочатку нам треба дещо з'ясувати, а потім ми почнемо веселитися.
Ні, ні, ні. Я не прагнула її здихатися, аби вона не заважала моїй роботі.
Перепрошую. Перепрошую. Ми погодилися, що так для неї буде краще.
Так. Так, для мене це велика справа, і що?
І саме тому опісля я везу її в Х'юстон...
...щоб вона поїхала й побачила НАСА.
Девіде, ти її батько, і ти навіть не знаєш, що вона захоплюється ракетами й космосом.
Так, вона любить інші планети більше, ніж нашу, і знаєш що, Девіде, я починаю розуміти, чому.
Ні. Я ані найменшого уявлення не маю, чому вона не подзвонила тобі й твоїй новій дружині на Гаваї.
Мені час іти. Добре. Я подзвоню тобі, коли вона знайдеться. Домовились. Бувай!
- Клайде, пішли потанцюємо! - Я не дуже добре танцюю.
Та годі тобі, Клайде!
Привіт, Бонні! Ти і я - що скажеш?
Дозволь мені стати усім для тебе. Потанцюємо?
- Не знаю... - Не ламайся. Я не кусаюся.
Іди до мене.
- Полегше, мала. - Відстань! - Це просто поцілунок. - Ні!
Ну-ну. Хто ж це, як не Клайд.
Я якраз казав Бонні, що їй потрібен справжній чоловік, який потурбується про неї.
- У неї вже є такий чоловік. - Тут є лише один справжній чоловік.
І я не бачу його, бо переді мною немає дзеркала.
- Бонні, підемо звідси. Йому начхати на тебе. - Замовкни!
Послухай, Клайде, або ти продовжиш патякати, або я прослідкую за тим, щоб ти замовк назавжди.
Я не розмовляю з тобою. Я розмовляю з леді.
Ти - нікчема, Клайде.
Покидьок!
Ні!
Ану припинили! Що тут у вас відбувається?
- Бутч упав, сер. - Не розповідай мені казочки. Що сталося, Бутче?
Я... Я... упав.
У мене болить коліно. Ми просто дуркували.
Вечірку закінчено. Усі повертаються у свої будиночки.
Ти в порядку?
Той Клайд - суперпацанчик!
Бачили, який у нього погляд? Такий спокусливий!
Як у Річарда Гіра у тому фільмі про офіцера, коли він підхоплює свою дівчину на руки.
- Я не його дівчина. - Та годі тобі!
Ми просто друзі. Це так і є.
Добре, якщо ви просто друзі, то підштовхни його до мене.
Відбій, дівчатка. Вимкнути світло!
Що в тебе з рукою?
Мій тато багато пив.
Коли я галасував чи робив щось не так, він припалював мені руку.
- Чим? - Цигаркою.
- Мені якось... все одно, чому люди роблять це. - Роблять що?
Роблять боляче іншим.
Я хочу сказати... Якщо ти робиш боляче комусь, то зрештою гірше від цього стає тобі самому.
- У тому й то проблема. - Що ти маєш на увазі?
Деяким це подобається. Так вони відчувають себе сильнішими.
Як твій тато?
Так, напевне.
Тобі не здається, що краще було б не мати батька?
Іноді здається.
Іноді мені хочеться мати старшого брата, який би приходив на допомогу в потрібну мить.
Захисника.
Так, мати брата було б круто.
Я хочу, аби ти пообіцяла мені, що як тільки ти дістанешся до міста, ти подзвониш мамі.
Подзвониш і попросиш, щоб вона тебе зараз же забрала.
Все одно, що ти скажеш, просто змусь її приїхати. Ти не повинна й далі так плакати.
Добре.
Тіванда...
- Можна тебе запитати? - Звичайно.
Чому ти так добре поставилася до мене?
А чому мало би бути по-іншому?
Не знаю.
Просто "тому що".
Перепрошую.
- Дякую за вчорашній вечір. - Нам треба забиратися звідси.
Я пообіцяла Тіванді, що подзвоню мамі, коли дістанусь до міста. Щоб вона приїхала забрати мене.
- Так ти подзвониш їй? - Можливо, вона й тобі дозволить поїхати з нами.
- Не думаю, що твоя мама захоче, аби я поїхав з вами. - Вона дозволить тобі поїхати з нами. Я це знаю.
Просто запитайся у своїх батьків.
Можливо, я так і зроблю.
Ми можемо сходити в кіно чи ще кудись. Музей науки та промисловості усього лише за кілька миль від мого будинку.
У них там круті експозиції. Є величезне серце, у яке можна увійти.
І там є людські тіла, розрізані на частинки, Ти підходиш до скляних дверей, відкриваєш їх...
...і можеш побачити все, усі нутрощі.
Так то справжні люди? Тобто справжні-справжнісінькі?
Так. Є чоловік, і є жінка.
А де вони взяли тіла? Тобто, хто б хотів, аби його от так порізали на частини?
Не знаю. Ніколи раніше про це не замислювалася.
Певне, вони не мали родини.
- Можливо, це були військовополонені? - Можливо.
Слухай? Можливо, нам сфотографуватися?
Добре. Не рухайтесь!
Одну секунду.
У нас нічого не вийде.
Я спатиму в лісі тільки в тому разі, коли в нас не буде іншого виходу.
Чекай. Ти це бачиш?
Він не йде до адміністрації. У цьому готелі платять при заселенні.
- Коли ти їдеш, то залишаєш ключі в номері. - Але вони завжди замикають двері, коли їдуть.
Так і є. Почекаємо наступних.
- Піду спробую. - Зачекай.
Краще я цим займуся. У мене більш невинний вигляд.
Може, ми вже їхатимемо?
Ти не міг би забрати решту речей?
- Містере Джонс? - Хендрікс.
Пробачте. Це я переплутала. Ви вже їдете? Сподіваюся, вам у нас сподобалося.
- Так, все було чудово. Дуже дякуємо. - Переконайся, що ти забрав коляску.
Перевір, щоб вона була міцно закріплена.
- Ми запізнимося! - Розслабся, я зараз. Просто треба дещо перевірити.
Я просто хотів переконатися, що ми нічого не забули.
Звичайно. Гарного вам дня!
Тобі також.
Ну що тепер? Так?
- Перепрошую, містере Хендрікс. Ви часом не забули залишити ключі? - Кліффорде!
- Вибачте мене за це. - Дякую, містере Хендрікс. Гарного вам дня. - Добре. Дякую.
Швидше, зараз може прийти покоївка! Повісь щось на двері.
Нічого кращого в цю хвлину мені в голову не приходить.
Не дивись на мене так. Або іди шукай щось інше.
- Адміністратор. - Добрий день! Це місіс Хендрікс з номеру 108.
Ми б хотіли залишитися ще на одну ніч. Чи це можливо?
Так.
Так. Наша машина зламалася. І ми змушені були залишити її в гаражі до ранку.
- Той самий номер? - Так.
- Розраховуватиметеся кредитною карткою? - Так, це було б чудово. До побачення! - До побачення!
Дуже вам дякую. До побачення.
Так! Так!
- Боже мій, мені вдалося! Мені це вдалося! - Що ти робиш?
- Хочу тебе відлупцювати. - Не треба! Що вони сказали?
"Жодних проблем, місіс Хендрікс. Просто зайдіть до нас завтра перед від'їздом."
- Правда? Вони так і сказали? - Так, я - геній. Ти так не вважаєш?
- Ну, так. - Скажи це! - Добре! Добре!
- Скажи це! - Добре.
- Я - геній. - Ти що, жартівник? Скажи це!
Добре! Ти - геній!
Повідомлення - одне.
- Мамо. - Грейс...
У мене все добре. Я тобі тоді не сказала, але я вже не в таборі. Пробач мені.
Я з цим хлопцем. У нього батько - археолог й усе таке.
Тепер ми не можемо повернутися в табір, мамо. Вони повелися з нами дуже жорстоко.
- Ти їй розповіла? - Про що? - Ти розповіла їй про острів?
Мамо, вони забрали всю нашу одежу, навіть спіднє... і залишили нас на острові.
А потім вони намагалися шпигувати за нами. Ми ненавидимо їх. Вони злі.
Завтра, коли ти приїдеш, ми чекатимемо на тебе перед головним в'їздом. Біля мосту.
Він поїде додому з нами, добре? Він каже, що його батьки в Греції.
Прошу тебе, хай все буде так, мамо. Прошу тебе, хай все так і буде.
Я намагаюся бути жорсткішою, мамо. Присягаюся!
Добре, побачимося завтра вранці. Па-па!
Тобі ніколи не було цікаво, чому вони обрали саме тебе?
Обрали мене?
Так, Брайс та компанія.
Я легка мішень.
Я відторгнутий.
Отже, ти відправилася на острів, щоб покинути там Джулію Крістенсен?
У мене затримка соціального розвитку, як на мій вік.
Насправді вдома у мене не так уже й багато друзів.
Я збрехала.
Це нічого.
Ти б допомогла Джулії, якби вони обрали її?
Не впевнена.
Ти знаєш, що Брайс класифікує усіх дівчат?
На суперкласних, класних, нормальних, потвор та конкретних потвор.
А хто я?
Він казав, що ти потвора.
Хоча він насправді до тебе й не приглядався.
Він би не міг таке сказати, якби він придивився до тебе.
Мені гидко. Піду в душ.
Твоя правда. Це набагато краще, ніж спати в лісі.
Ще б пак.
- Мені подобаються твої окуляри. - Я їх ненавиджу.
Пригадую, як я вперше їх одягнула. Я могла прочитати написи на усіх вивісках.
Їхала додому автобусом і читала їх уголос. Діти подумали, що я божевільна.
Зі мною було так само. Усе було... таким чітким.
- Знаєш що? - Ти чого?
Я мала запитати у тебе раніше, але не зробила цього.
Що?
- Я не знаю твого імені. Пробач мені. - Це нічого.
У мене дещо дурнувате ім'я.
Хауї.
А я Грейс. В моєму свідоцтві про народження написано Шедоу Голден.
Мої батьки були хіпі. Мій тато ще й досі хіпі, але...
Я тепер нечасто його бачу.
- Тож моє справжнє ім'я Грейс. - Мені подобається Грейс.
Але Шедоу звучить трохи небезпечно й загадково.
Шедоу Голден, астронавт.
- Приємно познайомитися. - Приємно познайомитися, Хауї.
Добраніч!
- 10 миль! - Сподіваюся, нам іти з гори.
- Думаєш, нам варто автостопити? - Ти ж раніше сама була проти.
Це було тоді. А зараз є зараз. Я втомилася, мені спекотно і я хочу їсти.
Вас підвезти?
- Сідайте. - Ні, дякуємо.
Нехай я не виглядаю належним чином, і від мене пахне не так, як належить.
Але вам немає чого боятися. Бачите? Я помічник шерифа. Вам немає чого хвилюватися.
Сідайте. Я бачу, що можу допомогти вам. Ясно бачу.
Сідайте.
Ворушіться.
Ось так.
Добре.
Курите?
Мене звати Хофстедер. Баррі Хофстедер.
А ви удвох прямуєте до Ольбурга?
- Так. - Як тебе звуть?
- Хауї. - Хауї?
Перепрошую за цей сморід, Хауї. Кози.
Учора на задньому сидінні я віз кіз, а сморід так і не вивітрився!
Ніщо інше так не смердить, як брудна коза, я правий?
- А хіба в Ольбург не туди? - Так, туди.
Але я... заїду додому та візьму деякі речі.
Ти ж не поспішаєш, Хауї?
Ви - ті двоє, котрі втекли з табору пару днів тому, вгадав?
І що ви тут забули?
- Чому ви не поїхали у Барнсвіль? - Ми покаталися трохи, а тепер повертаємося в табір.
- Там знають, що ми повертаємося. Бо ми їм дзвонили. На нас чекають. - Звичайно, чекають.
І що ви вдвох робили? Розважалися одне з одним? Обіймалися-цілувалися?
- Це вас не стосується. - Що ти сказала?
Це дуже мене стосується. Це дуже мене стосується.
- Зупиніть машину! - Закрий свого рота! - Випустіть нас! - Можете вважати, що вас заарештовано.
Ви - ті двоє, які вдерлися в мотель "Старлайт", а це серйозне правопорушення. Вам обом потрібна будь-яка допомога, яку ви зможете отримати.
Тобі і... твоій малолітці.
Я зроблю один дзвінок. Залишайтесь на місці.
Що з нами буде? Нас відправлять у колонію для неповнолітніх?
- Ні, я так не думаю... - Мовчати!
- Він дивний. Ми утекти можемо? - У нього є рушниця.
Не думаю, що він справжній шериф. Подумай! Ми щось можемо зробити?
Ти вести машину можеш?
Привіт, це Баррі.
Ти мені не повіриш. Поклич мені шефа.
Так, і це найбільш дивовиж...
Побудь на зв'язку. Зачекай!
Ні! Ні!
- Він іде, Хауї! - Я не дістаю до педалі! - Поїхали!
- В інший бік! - Він іде! Тисни на газ!
З дороги!
- Ми його збили? - Здається, тільки ногу переїхали.
Стійте! Там немає проїзду! Зачекайте! Стійте!
- Що він сказав? - Здається, щось про те, що там немає проїзду. - Немає проїзду?
Стій! Не газ! Гальма!
- Стій! Стій! Тисни на гальма! - Я намагаюся!
Нам треба вибиратися з машини!
Зачекайте! Стійте!
- Біжімо! - Стійте!
Там немає дороги! Стійте!
Стійте! Зачекайте!
- Ми маємо стрибати! - Що? - У нього рушниця, він нас застрелить.
- Ні, ми не будемо стрибати. - Ми йому ногу переїхали!
- Що нам робити? - Ми маємо стрибати! - Я ж казала тобі, що не вмію плавати!
- Якщо залишимось живими, я тебе навчу! - Я не вмію!
Боже мій!
Кретин!
Місіс Голден? Я Сара Галлахер, поліцейський департамент у справах неповнолітніх. Це Марго Каттер, вожата Грейс.
- Де вона? - Боюся, у нас проблема. - Що сталося?
Ваша доньку разом з хлопчиком підібрав сьогодні зранку один із помічників шерифа.
- Тоді де вони? - Ну, ми напевне цього не знаємо.
- Вони угнали його автомобіль. - Що? - Потім вони переїхали йому ногу і врізалися на машині в огорожу біля скелі.
- Вони травмувалися? - Ні, мем. - Тоді що з нею? Куди вона поділася?
Коли помічник шерифа спустився до них, діти запанікували, стрибнули у воду, перепливли на інший берег і потім....
- Грейс не вміє плавати. - Це все зробили Хауї та Грейс?
Ми визнаємо, шо поведінка помічника шерифа була некоректною, і ми не будемо висувати звинувачення дітям.
Помічник був без форми, до того ж, імовірно, його особистісні риси не сприяли розв'язанню ситуації, що склалася.
Що він їм зробив? Вони хотіли зустрітися зі мною. Вони мали бути тут. Зараз.
Місіс Голден! Вам краще повернутися до готелю і чекати на дзвінок від Грейс.
- Якщо вона з'явиться, я вам одразу ж зателефоную. - Послухайте, все буде добре.
Мені треба піти переговорити з містером Расселом, але я повернуся.
Прошу у вас вибачення за те, що сталося з Грейс. Вона справді чудова дівчинка.
На відміну від деяких шибайголов, які є в нас у таборі.
Дякую.
- Мами не було? - Ні.
Мама в готелі, в Ольбурзі, це була всього лиш її секретарка.
У готелі? Тут?
Вона приїхала сюди ще позавчора. Містер Рассел подзвонив їй, коли ми не повернулися до табору.
Вона приїхала прямо сюди. Секретарка моєї мами сказала, що вона дуже хвилювалися за мене. І що поліція розшукує нас.
Моя мама дуже розлютиться на мене. Ніколи б не подумала, що містер Рассел зателефонує їй. Про що ми думали?!
Бідна мама!
Що ми їй скажемо? Вона вб'є мене!
Я не дозволю їй цього зробити.
Піду подзвоню мамі.
Секретарка дала мені її номер.
Може, нам позичити трохи грошей у продавця меду?
Ми напишемо йому розписку.
Я скажу їй, що ми маємо залишитися разом. Раптом вона не зможе забрати нас обох...
...ми можемо знову втекти, якщо не буде іншого виходу. Правда.
Добре.
- Алло? - Мамо? - Грейс?
- Там був чоловік. Він сказав, що він помічник шерифа. - Він не скривдив тебе, так, донечко?
- Ні, але він поводився дивно. - Ти можеш розповісти мені, Грейс. Ти можеш розповісти мені про все.
Ми трохи переїхали його на машині, але це трапилося випадково. Це насправді трапилося випадково, мамо.
Все нормально, люба, все нормально. З ним усе добре. Він вас більше не турбуватиме.
- Тому не бійся. - Я більше не боюся.
Я тепер жорстка, як ти й хотіла. Я тепер справді жорстка.
Грейс, не в тому справа. Мені просто потрібно знати, що з тобою усе добре.
- Зі мною все чудово. - Донечко, де ти?
Мамо, ми маємо залишитися разом. Ми можемо забрати Хауї до нас додому?
Я зроблю все, що зможу. Я викраду його, якщо буде потрібно. Просто скажи, де ти.
Його батьки дозволили йому поїхати до нас додому.
Грейс, у Хауї... Батьки Хауї далеко.
- Я знаю. Вони в Греції. - Ні. Ні, сонечко.
Він бере участь у програмі, яка дозволяє таким дітям їздити в літні табори.
Що ти хочеш сказати?
Грейс, він живе у притулку. Я не впевнена, що в нього є батьки.
- Як ти дізналася? - Люди, які розшукують вас, розповіли мені.
Донечко, де ти?
Не знаю. Тут дуже гарно.
Тут є дерева і річка. А також телефонна будка.
- Тут є чоловік, який продає мед. - Добре.
- Ми маємо забрати Хауї до нас додому. - Якщо ви протягом 20 секунд не вкинете 5 центів, розмову буде автоматично перервано.
- Мамо? - Усе добре, сонечко. Я розумію.
- Грейс, на телефонному апараті є номер? - Не можу розгледіти, він затертий.
Грейс, послухай мене. Якщо нас роз'єднають, я хочу, щоб ти набрала 911.
- Мамо! Мамо! Мамо! - Ви не вкинули 5 центів, розмову буде автоматично перервано.
- Залишайся на місці, я знайду... - Мамо!
Грейс?
- Дякую, що змогли так швидко приїхати. - Медова крамничка Локвуда знаходиться біля мосту.
- Це недалеко. - Чудово. Поїхали.
Куди ми підемо?
Мама сказала, аби ми залишалися на місці. Біля медової крамнички.
Вона пообіцяла, що ти зможеш поїхати до нас додому.
- Вона не збирається цього робити. - Що ти хочеш сказати?
- Вона пообіцяла! - Вона не може. Це протизаконно!
- Ти про що? - Про нас.
Це божевілля!
- Вона щось сказала з приводу приїзду моїх батьків? - Ні! Не сказала!
- Можливо, тобі варто скоритися. Тобі немає куди йти! - Я не повернуся туди. Я не можу!
Хіба ти не казала, що найголовніше для тебе - це бути разом зі мною?
- Я не знала, що ми не можемо бути разом! - І не треба!
- Що ти хочеш сказати? - Ти мені не потрібна. Бачити тебе більше не хочу.
Насправді ти ніколи не була мені потрібна, тому іди геть! Геть!
Забери свої слова назад! Забери свої слова назад!
Я забираю свої слова назад! Забираю! Добре!
Я зовсім не те мав на увазі!
Я зовсім не те мав на увазі, і ти це знаєш.
Знаю.
Тобі не треба було цього говорити.
- Пробач, що поламала твої окуляри. - Все нормально.
Ти добре бачиш?
Ні, не зовсім. Усе трохи розмите.
Але все нормально. У мене в таборі є запасні.
Знаєш?
- Я дуже хотів тобі дещо сказати. - Що?
У мене була ця ідея.
Щоб ми з тобою разом жили в лісі. Як індіанці.
Ми б брали те, що нам потрібно... я не знаю...
...на полях та в котеджах.
І ніхто б ніколи нас більше не потурбував.
В останні кілька днів я багато про це думав.
Я просто хотів розповісти про це тобі. Думав, ти вважатимеш мене божевільним.
Так, це божевілля.
Хоча про це приємно думати.
Тобі треба було побудувати пліт та попливти вниз по річці.
Певно, ти міг би навчити мене плавати.
- Ти ж міг би навчити мене, правда? - Думаю, так.
А якщо б хтось із нас захворів чи ще щось?
Не знаю. Насправді я ніколи про це не думав.
Ти ж про щось думав. Ти постійно в роздумах.
- Твоя мама хвилюватиметься, якщо тебе на буде на місці. - Вона це переживе.
Дякую тобі.
Дуже-дуже дякую.
- Добрий день! - Перепрошую, містере Локвуд, ви не бачили тут дівчинки й хлопчика десь із півгодини тому?
- Вони могли дзвонити з телефона-автомата. - Я бачив їх. - З ними все добре? - Так. Вони обоє у повному порядку.
- Ви приїхали, щоб заплатити мені? - Що значить "заплатити вам"? - Я можу заплатити вам. Я її мама.
Мама Шедоу? Вам не треба платити мені, міс Голден.
Тоді б я мусив віддати вам цю розписку.
А я б хотів її зберегти. Вони пішли он тією дорогою.
Ось моя мама.
Грейс?
Грейс! Люба!
Грейс!
Люба!
Грейс!
Мамо! Мамо!
- Грейс! - Мамо!
Усе добре. Я тут. Усе добре. З тобою все в порядку?
Наші кривдники хотіли, аби ми почувалися нікчемними.
А вийшло якраз все навпаки.
Я більше не боялася. А Хауї більше не був самотнім.
Бог знаходить спосіб дати людині те, чого вона потребує, коли для неї настають важкі часи.
Восени Хауї знайшов родину з Коннектикута, яка його всиновила.
Ми продовжуємо спілкуватися.
Наступного літа мама повезла нас у музей подивитися на розрізані тіла людей...
...а потім у НАСА, подивитися на ракети.
БАРБІ НА ПЛЯЖІ
БОННІ ТА ДРУЗІ
КОЗИ
Котедж на Лейк Шор Драйв, 2022, Ольбург: банка супу, штани, світер, футболка, фотоапарат.
Боюся, що я більше не зможу повернутися у табір "Висока Сосна", аби розрахуватися з нашими боргами.
Надсилаю тобі мою частину грошей.
Ти дізналася, хто були ті розрізані люди в музеї?
Я багато думаю про них. Хауї.
P.S. Брайс помилявся. Ти "СУПЕРКЛАСНА ДІВЧИНА".
Українські титри -=1101=-