Reklámozza a termékét vagy márkáját itt,lépjen velünk kapcsolatba www.OpenSubtitles.org még ma
Lépj be, titokzatos kihívó, és jelentkezz be.
Filmsztár vagy?
Nem.
Egy kiesett, maradt kilenc. Mr. Gabel?
Sportoló vagy?
Hmm... igen.
Miss Francis.
- Golfozó vagy, titokzatos vendég? - Nem.
Öt kiesett, marad öt. Mr. Gabel?
Esetleg... bokszoló vagy?
- Igen. - Miss Francis.
A hangodnál azért keményebb fickó vagy?
Hadd lássam. Ki lehet az?
Az a fickó vagy, akit egy olyan pasas után neveztek el,
akihez odavitték a hegyet? Mohammedről?
- Cassius Clay vagy? - Nos...
Igen!
1979. november 30., péntek.
- Igen? - Assalamu alaikum, nagyi!
- Walaikum assalam! - Mit csináltok?
Odalent tévézünk.
- Igen? Hol van May May? - Odalent.
- Ne szólj neki, csak add át a telefont. - Oké. May May!
- Igen? - Assalamu alaikum!
- Walaikum assalam, apuci! - Hogy van az én kicsikém?
Jól. Elmentünk Mama Birdhöz.
Hallottam. És örültél, hogy láthattad?
- Igen. - Épp készülődöm.
Mindjárt megyek és megnézek egy másik helyet, ami olyan, mint Deer Lake.
- Tényleg? - Igen.
Ha tetszik, akkor lehet, hogy újra bokszolni fogok.
Ne, apa! Kérlek, ne bokszolj többet!
Négyszer is elnyerném a címet. El tudod ezt képzelni?
Ne bokszolj többet. Már nem vagy fiatal!
- Mi nem vagyok? - Fiatal.
Öregnek tartasz? Szerinted hány éves apuci?
- Hány éves vagy? Úgy 37. - Igen, annyi.
Muhammad Ali veterán edzője, Angelo Dundee van a ringben.
Karrierje kezdete óta ő edzi Alit.
Ali utolsó meccse.
A tömeg Ali nevét kántálja, akárcsak a régi szép időkben.
Ali 191 centiméter magas, ám Trevor Berbick sem alacsony.
Ő 189 centiméter.
Ali majdnem 40 éves, Trevor Berbick mindössze 27.
Itt is jön.
Micsoda show-nak lehetünk szemtanúi!
Már 12 évesen tudtam, mit akarok.
Mindennek és mindenkinek célja van az életben.
Ha tudjuk, mi ez a cél, valóra is tudjuk váltani.
És aki ismeri élete célját, az pontosan tudja, merre tart.
Nem nagyképű vagyok, csak öntudatos.
- Cimborám, Muhammad Ali. - Milyen az idő?
- Tessék? - Milyen az idő?
Csodálatos! Csodálatos!
A történet a menedzser, Gene Kilroy szemszögéből.
Gene Kilroynak hívnak, Muhammad Ali egykori üzleti menedzsere vagyok.
Ő minden idők legjobb harcosa, legjobb barátja.
Nincs nála jobb fickó a világon. Rengeteget tanultam tőle.
A klassz fehér öltönyömben veszem be a várost.
Így kell illegni-billegni, testvéreim!
Ali jobb volt, mint egy ring melletti ülés.
A ring melletti ülés addig érdekes, amíg tart a meccs.
Különleges érzés volt ez... részese lenni a győzelemnek,
részese lenne a veszteségnek. Egyszerűen csak ott lenni.
Bemutatok valakit, aki régóta a bajnok tanácsadója.
Ő Gene Kilroy, mai beszélgetőtársunk.
Örülök a meghívásnak!
Ha visszatekintek az életemre... egyszer valaki megkérdezte,
hogy félek-e valamitől? Mire én:
"Csak attól félek, hogy egy nap anyám felébreszt, és azt mondja,"
"ideje indulni a suliba, és hogy ebből megtudom, hogy eddig csak álmodtam."
Áldottnak érzem magam, hogy Muhammad Ali a barátom.
Nem egy olyan milliárdos van, aki több millió dollárt adott volna azért,
hogy Ali mellett lehessen minden áldott nap, ahogy én.
Olaszország, Róma, 1960.
Először 1960-ban, a római Olimpián találkoztam Muhammad Alival.
Mintha ő lett volna az olimpiai falu polgármestere.
Nyakában az aranyéremmel járkál fel és alá, mindenki a társaságára vágyik.
Mindenki meg akarta ismerni.
Honnan ez az ókori római hangzású neved?
Amennyire tudom, a teljes nevem hatodik Cassius Marcellus Clay.
Az ükapám rabszolga volt, Kentuckyból.
Valami híres kentuckyi fickóról nevezték el.
A Cassius Marcellus Clay nagyszerű névnek számít Kentuckyban.
Nem tudom megmondani, az ükapám vagy a neve honnan származott,
de mióta híres bokszoló lettem,
mindenki tudni akarja, honnan származom, és honnan van a nevem.
Igazából még nem néztem utána, de úgy érzem, lassan ideje lenne...
- Utánanézni. - Igen, hiszen egyre több az interjú.
- Hé, Gene! - Igen?
Elmondok egy sztorit. Tetszeni fog.
A történet az öcs, Rahaman Ali szemszögéből.
Kentuckyban, Louisville-ben nőttem fel.
Kentucky állam a szép lovakról és a gyors nőkről híres.
Szerető, összetartó családból származom.
A szüleim keresztények voltak.
Keményen dolgozó, jóravaló emberek.
Apám festő-mázoló volt.
Louisville-ben ő volt a legügyesebb.
Réges-régen, egy kis, egyutcás városkában, amit Louisville-nek hívtak,
1941-ben, Mr. Cassius Clay feleségül vette Miss Odessa Gradyt,
aki később Mrs. Cassius Clay lett. Született egy fiúgyermekük.
Ő itt Mrs. Clay.
És ő az apukám, idősebb Mr. Cassius Clay.
- Köszönjetek szépen! - Helló, helló!
- Nagyon büszkék vagyunk rá. - Köszönöm!
Én 1943-ban születtem, Muhammad 1942-ben.
18 hónap van köztünk, ami ideális.
Akkoriban még Cassius Claynek hívták. Pimasz volt, be nem állt a szája.
Mindig is más volt, mint a többiek. Ő nagyságra született.
Ma elmegyünk a régi házunkhoz, a Grant sugárút 3302-be,
itt, Louisville-ben. A házba, ahol Muhammad Ali és jómagam felnőttünk.
Egy szobában laktunk. Az volt életem legboldogabb időszaka.
Ali vicces volt, nagyon vicces, és bármit is csinált, én vele tartottam.
Futni, bokszolni, mindenhova.
Mindenben a társa voltam, a legjobb barátja.
Olyanok voltunk, mint a borsó meg a héja. Elválaszthatatlanok.
Minden itt kezdődik. A gyökereknél.
Maryum, mondj meg nekem valamit. Hány évesen kezdtem el bokszolni?
- 12 éves voltam, tudtad? - 12 éves?
- Igen. - Azt hittem, fiatalabb.
- Nem, 12. - Mert valaki ellopta a biciklidet.
Igen, az 12 éves koromban történt.
1953-ban történt, egy hétfő este, Louisville-ben.
Minden évben volt mifelénk egy kiállítás, olyan, mint egy karnevál.
Elbicajoztunk oda a karácsonyra kapott biciklijeinkkel.
Mire kijöttünk a kiállításról, valaki ellopta a bringákat.
Kisfiúk voltunk még, sírni kezdtünk.
Megkértünk valakit, aki épp arra járt,
mondja meg, hol találunk egy rendőrt, akinek jelenthetnénk a lopást?
Az úriember azt mondta, az alagsorban van egy rendőr.
Úgyhogy lementünk a sok-sok lépcsőn, le egy bokszterembe.
A rendőr épp a sarokban beszélt pár kölyökkel.
Ideges volt, verekedni akart.
Mondom: "soha nem fogsz harcolni, ha nem tudod, hogy kell."
"Megtanítottak, verekedni?" Mire ő: "Nem."
Mondom: "Mielőtt kötekedni kezdenél, gyere le és tanulj meg verekedni!"
Így kezdődött.
Elkezdett lejárni. Nagyon keményen edzett.
Ott volt, mikor lementem, és ott volt, mikor eljöttem.
12 éves volt, 40 kilós. Így kezdődött.
A chicagói Cassius Clay a keleti part nehézsúlyú bajnoka,
Gary Joyce ellen. Joyce az első menet óta bajban van.
Mindig is eszes kölyök volt. Azt mondta, ha el tud hajolni,
körbe tudja táncolni a ringet, biztos nem találják el.
Megkért, hogy menjünk ki a sikátorba és kezdjem el kövekkel dobálni,
hogy lássa, el tud-e hajolni előlük.
Elkezdtem hát dobálni. Egy sem találta el. Mindegyik elől elhajolt.
Kitért előlük, így javított a reflexein.
És valóban, a ringben ugyanez történt: Kitért az ütések elől.
Igazi zseni volt.
Réges-rég, mikor még mindketten fiatal suhancok voltunk,
Ali mondogatni kezdte a környékbeli gyerekeknek,
hogy egy nap híres lesz. A legtöbb gyerek kinevette.
Azt mondták: "nem vagy rá képes, Cassius."
"Ez még neked is túl sok. Soha nem leszel híres."
A gyerekek mindig fogadásokat kötnek, hogy egy nap bajnokok lesznek,
akkor majd visszatérnek és megmutatják, hogy igazuk volt.
Közlik, hogy egy nap orvosok lesznek, fogorvosok, vagy híres tudósok,
vagy az Egyesült Államok elnökei.
Csak keveseknek sikerül valóban elérni a céljukat és hazatérvén azt mondani:
"Látjátok, én megmondtam."
Louisville, 1958.
Valaki rám csörgött a recepcióról: "Cassius Marcellus Clay vagyok, ".
"Louisville Aranykesztyűs bajnoka."
"Seattle-ben elnyertem az Aranykesztyűt. Megnyerem az Olimpiát is."
'58-at írtunk. Letakarom a telefont és mondom a haveromnak:
"Willie, valami eszelős vár odalent, beszélni akar velünk."
Érdekes találkozó volt.
Ali még iskolás volt. Tudni akarta, mennyit edzenek, mit esznek,
hány mérföldet futnak a harcosok. Mindent tudni akart.
Amikor visszajött az Olimpiáról,
a louisville-i szponzorai elküldték Archie Moore-hoz.
Nem vált be, mert hát két dudás nem fér meg egy csárdában.
Az utolsó csepp az volt a pohárban,
amikor Archie Moore megkérte, hogy söpörje fel a konyhát.
Ali közölte, hogy még az anyja kedvéért sem söpör, most sem fog.
Felhívtak. Akkoriban a louisville-i csapatot képviseltem,
és eljöttek elbeszélgetni velem. Megkérdezték, hogy bánnék a gyerekkel.
Mondtam, nem siettetném a dolgot. Semmit nem szeretek siettetni.
"De hiszen olimpiai érmet szerzett." Mondom: Az nem jelent semmit.
Amatőrből profivá válni időbe telik.
Elkezdett lejárni a konditerembe. Ha senki nem tudta elhozni,
mert kocsija nem volt, akkor futva jött.
Képes volt átszaladni a töltésúton. Egyik nap felhívott a rendőrség,
hogy egy magas, sovány kölyök szalad épp át a töltésúton,
az én egyik harcosom. Mondom, "Igen, ő Cassius Clay."
Régen mindenki beszélt, kivéve a harcost.
Manapság mindenki a sztárra kíváncsi.
A világ leghíresebb magazinja, a Life az én bájos pofikámat akarja címlapra.
4 évig voltam a kölyök mellett.
Azt hitték, néma vagyok, mert soha nem szólaltam meg.
Hiába kérleltek.
A velem készített interjúk nem olyanok, mint amiket bokszolókkal csinálnak.
A bokszolók általában nem beszélnek, csak annyit mondanak,
hogy "tegnap 5 mérföldet futottam", blabla, "szép bal horog", blabla.
- Én másfajta néger vagyok, érted? - Igen.
Tőlem az interjúk során vagy egyetemeken ugyanolyanokat,
vagy még nehezebbeket kérdeznek,
mint amit Anglia királynőjétől Nixon elnöktől,
vagy egy szenátortól kérdeznének.
Folyton ugrált és szökellt, maga mellé szorított karral.
Nem kifogásoltam a dolgot. Annyit mondtam, hogy "működik."
Egyszer viszont megkavart a média a Doug Jones elleni meccs alkalmával.
A meccs közben odaszóltam neki, hogy emelje fel a kezeit.
Erre persze elkezdték agyonrugdosni. Mondom, "rakd le a kezed."
Ez volt a kulcs, mert mindenki más feltartotta a kezét.
Nem volt még egy bokszoló, aki úgy mozgott, mint ő.
Különleges volt, és teljes mértékben kiaknázta a tehetségét.
Én is fürödtem a fényében.
A BBC adását látják.
Mai kibővített adásunkban kétségtelenül érdekes témát szedtünk elő,
hiszen még mindig Cassius Clay és Henry Cooper meccse a téma.
Tudtam, hogy óriási az angol nézősereg.
Azt is, hogy eleinte nem fogják kedvelni, mert túl sokat beszél.
Tudtam, hogy nem csípik majd Muhammadet.
Amikor odamentünk, senkivel nem találkoztunk. Az emberek nem szerették.
És a hősükkel, Henry Cooperrel szálltunk szembe. Ali azt üvöltözte, hogy "Öt!"
Senki nem csípte, de Muhammad csak szórakozott.
Cassius Clay, a trükkös pasas,
hatalmas koronájával a fején megy be a szorítóig...
az esernyőkkel álldogáló emberek sorfala előtt.
Mindenfélével dobálták, próbálták leverni a fejéről a koronát.
Elérkezett hát az idő: az év mérkőzésének ideje.
A jobb sarokban Clay, az angol Cooper ellen.
Clay azt mondta, az ötödik menetre kiüti. Majd meglátjuk.
Cooper bal szeme valóban siralmas látványt nyújt.
Ali incselkedik Cooperrel. Negyedik menet.
Henry Coopert mindenki szerette, és értem, hogy miért.
Remek este volt. Végtére is, állon ütötte a fiamat,
aki nekiesett a kötélnek. Drámai pillanat volt.
Még jó, hogy ott voltak a kötelek!
Vége a negyedik menetnek. A vége előtt 2 másodperccel ütötte meg.
Visszajött a sarokba. Jó leszidtam.
Nagyon megdolgozzák a sarokban.
Angelo Dundee, az edzője, igazi hegyi beszédet tart neki.
Megadják a pontot Cooper balhorgáért.
Clay 2 másodperccel a negyedik menet vége előtt került padlóra.
Kezdődik az ötödik menet.
Clay mindent belead. Azt hiszem, Coopernek annyi.
Cooper sarkából bedobták a törölközőt.
Nem volt más lehetőségük: Coopernek ki kellett szállnia.
Butler megkérdezte Clayt, továbbra is nyámnyilának tartja-e Coopert.
Nem az! Bevallom őszintén, alábecsültem a fickót.
Még soha nem vérzett az orrom, egészen mostanáig,
a bal horga pedig jobb is volt, mint amire számítottunk.
Elismerem, hogy a negyedik menet végén padlóra küldött.
Eddig csak egyszer kerültem a padlóra, de az nem készített ki ennyire.
Utánam ő kellene, hogy legyen a második legjobb.
Mert a legjobb még mindig én vagyok. Ő a második.
Jobb ellenféllel még nem találkoztam.
Ön igazi próféta,
hiszen azt mondta, legyőzi az ötödik menetre, és valóban így történt.
De a negyedik menet fényében nem gondolja,
- hogy csak szerencséje volt? - Nem értem, mit ért szerencse alatt.
Mondtam, hogy az ötödikre kiütöm, és így is lett.
Igen, és koronával a fején lépett be a ringbe.
- Azért, mert... - Mert én vagyok a király.
Maguknál itt, Angliában királynő van. Király nincs.
Mikor másodjára mentünk, már nem tudtunk végigsétálni az utcán.
Nem dumált annyit, már nem volt olyan nagy a szája,
de addigra az emberek megszerették, mert tudták, hogy őszinte ember.
Mit mondanak az emberek, Maryum? Tudják, hogy a lányom vagy?
Igen, mindenki tudja.
Őszintén: Kekeckednek veled miattam? Mondanak bántó dolgokat?
Igen. Ha csinálok valamit, azt mondják,
"Különbnek képzeled magad, csak mert Muhammad Ali lánya vagy."
Ilyeneket mondanak neked? Kik? Fiúk vagy lányok?
- Főként fiúk. - Értem.
A történet a lánygyermek, Maryum 'May May' Ali szemszögéből.
Ahogy megértettem a szavakat, tudtam én, hogy híres.
Hallottam, mennyire imádják az emberek.
Még ha csak a közértbe ugrottunk is el,
ötvenen vették körül az autónkat. Sehova nem tudott elmenni.
Apám imádta az embereket.
Kiment közéjük, elbeszélgetett velük, viccelődött az ötödik menettel,
én meg csak néztem őt és az embereket, és tudtam, hogy ez így nem normális.
Szóval már egészen kicsi koromtól kezdve tudtam, hogy apám híres.
A tévében látott sztárok, akiket csodáltam, például Tom Jones,
Philip Wilson, Sly Stone, vagy Sammy Davis Jr.,
ők jártak hozzánk vendégségbe.
Csupa híresség. Ebből tudtam, hogy apám is híres.
A szüleim közül apám játszotta a jó zsarut.
Vicces volt.
Ha valami rosszat csináltam, szólt anyámnak, hogy el kéne fenekelni.
Mire anyám odajött és finoman elfenekelt.
Apám meg: "Jól vagy? Hozzak neked egy kis fagyit?"
Mindig is ő volt a kedves fickó, és igazi mókamester is volt.
Imádta megviccelni az embereket. Melegszívű volt, tele szeretettel.
Mindig puszilgatott. Reggel is puszival ébresztett.
"Kérem a pofikádat, a nózikádat." Tele volt a szeretettel.
Az ember azt hinné, egy bokszolót nem lehet így kenyérre kenni.
Mindig nagyon jól elvoltam apámmal. A szeme fénye voltam.
Apának most el kell mennie, edzeni.
- Apucinak meccse lesz. - Veled akarok menni.
Velem akarsz jönni? Azt nem lehet. Tudsz verekedni?
Verekszel? Nem, kincsem. Nem jöhetsz.
- Tessék. - De, megyek!
Nem, kincsem. Apuci most formába hozza magát, te pedig itthon maradsz.
- De veled akarok menni. - Velem akarsz harcolni? Rendben.
- Gyere, életem! - A férfi harcolni fog!
- Ki fog harcolni? - A férfi!
A férfi? Az apukád?
Készítenél nekem valami vacsorát?
Egész nap dolgozom, egész nap talpon vagyok.
Neked más dolgod sincs, csak itthon heversz. Könnyű életed van.
A legkevesebb, hogy időben adsz ennem.
- Asszony! Kész van már az ennivaló? - Igen.
Rendben. Gyere, May May, együnk.
Két dolog tilos: A színesbőrű ételével és pénzével szórakoznod.
Gyere, életem. Gyere szépen!
Imádta a gyerekeit.
Imádta a gyerekeit, de szerencséje volt,
hogy Belinda szülei besegítettek a nevelésükbe,
amikor olyan nagy nyomás nehezedett rá a hírneve miatt.
Folyton utazgatnia kellett, aztán a címe, a nehézsúlyú öve...
Szóval az, hogy az anyósa felnevelte a gyerekeit,
még az övénél is többet ért.
És az anyós remek munkát végzett.
Imádta magnószalagra rögzíteni a beszélgetéseket.
Mindig mondta, hogy most felvesz minket,
és ha majd idősebbek leszünk, imádni fogjuk ezeket a felvételeket.
Amikor elváltak a szüleim, sokszor hívott,
érdeklődött, hogy vagyok, mit csinálok, mi akarok lenni, ha nagy leszek.
Mindig azt mondta, hogy az idő repül, egyre idősebb leszek.
Előre látott dolgokat. Azt is, hogy milyen fontosak lesznek a felvételek.
- Maryum? - Uram?
11 éves vagy. Akarsz egyetemre járni?
- Igen, uram. - És mit akarsz tanulni?
Allah minden teremtményének célja van. A fáknak is van céljuk.
- Egy tehénnek mi a célja? - Hogy tejet adjon.
És a Napnak mi a célja?
- A Napnak? - Igen.
- Hogy fényt és meleget adjon nekünk. - És energiát a növekedéshez.
Tehát minden, amit Isten alkotott, a tehenek, a lovak, a Hold, a csillagok,
a hangyák: Mindennek célja van. Mi a te célod? Emberi lény vagy.
Ha Isten a Napnak is célt adott, akkor az embereknek is.
Még nem találtál rá az életcélodra, igaz?
- Igaz. - Mindenki életcéllal születik.
Szerinted te miért jöttél a világra?
Hogy segítsek az embereknek... hogy jobban érezzék magukat.
Ez csodálatos, kislányom. Csodálatos.
Miami, 1964.
A mai meccs: 15 menet a világ nehézsúlyú bajnoka címéért.
A kihívó Cassius Clay a Kentucky állambeli Louisville-ből.
Ellenfele a coloradói Denverből,
a világ nehézsúlyú bajnoka, Charles Sonny Liston.
A történet az újságíró, Ken Jones szemszögéből
Ali akkora már 19 profi mérkőzést tudhatott maga mögött.
Nem kezdő bunyós volt.
A menedzsere nagyon jó munkát végzett, tökéletes ellenfeleket választott neki.
A bokszban ez az egyik legfontosabb: Jókor a jó ellenfelet megtalálni.
Sonny Liston gengszter volt.
Gyors volt a kézjárása, nagyokat tudott ütni. Rá kellett készülni.
Alinak, vagy, ahogy akkoriban ismerték, Claynek senki nem adott esélyt.
Liston ki fogja nyírni, már az első menetben.
Liston nyer, három menet után.
- Liston. - Liston az első menetben kiüti.
- Liston, a másodikban. - Liston, a negyedikben.
Liston!
Szerintem Liston nyer.
Kivel volt már meccse?
- Claynek? - Igen.
Ali célja az volt, hogy befészkelje magát az ellenfél fejébe.
Alinak az volt a benyomása...
szóval hogy Liston őrültnek hiszi.
Hogy eszelősnek tartja Alit.
- Esélyed sincs! - Azt majd meglátjuk!
Liston ezt nem fogja bírni.
Ha nekiesik egy fickó kalapáccsal, azt bírja,
de egy eszelős fickóval nem bír el.
És így ment be a ringbe.
Hé, vissza!
Ma este a ring mellett valaki bele fog halni a sokkba.
A tét: A világ nehézsúlyú ökölvívójának címe.
Rá akarja venni Sonnyt a támadásra.
Liston azt hitte, ő fog nyerni.
Az emberei is azt hitték,
de Ali nem így gondolta.
Kevesebb, mint 1 perc van hátra a második menetből.
Újabb alsó horog. És még egy.
Sonny meginog. Majdnem elesett.
Semmi nem alakult Liston tervei szerint.
A hatodik menet végére Liston a széken ülve azt mondta:
"Ennyi. Végeztem."
Lehetséges, hogy vége a meccsnek.
Lehetséges, Hölgyeim és Uraim!
Gyerünk, Joe, menj be. Menj be a ringbe!
Menj a mikrofon közelébe.
Ti, riporterek, mind csak Listonnak adtatok esélyt.
Rólam soha nem írtatok így.
Feldühítetek. Engem ti ne nézzetek le, ne írjatok arról,
hogy az utamat állják. Engem senki nem állíthat meg.
Nincs az a nehézsúlyú, aki elég gyors lenne ahhoz, hogy megállítson.
- Ki a legjobb? - Kivel mérkőzöl meg legközelebb?
Lebegj, akár egy pillangó, csípj, akár egy méhecske.
Halljam: "Lebegj, akár egy pillangó, csípj, akár egy méhecske."
- Csípj, akár egy méhecske. - Ki a te apukád?
Mondd ki apuci kedvéért.
Lebegj, akár egy pillangó, csípj, akár egy méhecske.
- Hogy hívják apukádat? - Muhammad Ali!
24 órával a nehézsúlyú világbajnoki cím elnyerése után.
Miért ragaszkodsz ehhez a névhez?
Tanítóm, a nagytiszteletű Elijah Muhammad ezt a nevet adta nekem.
A Cassius Clay a rabszolga nevem volt.
- Többé már nem vagyok rabszolga. - Mit jelent a neved?
A Muhammad jelentése: "dicséretre érdemes", az Alié, hogy "legmagasabb."
Ilyen név alatt szándékszol küzdeni?
Igen, uram. Ezt a nevet választottam, ezt írom alá a rajongóknak.
Ezen a néven ismerjen meg a világ.
Miért tetszett meg az iszlám vallás?
A muzulmán vallás Elijah Muhammad igaz tanításait tartalmazza,
itt, Amerikában.
Itt nincsenek hatalmi harcok. Vele senki nem mer szembeszállni.
És a mi történetünk, igaz vallásunk története...
a nemzetiségünké, a nevünké...
Tudod, nekünk nincs nevünk.
Észrevettem, hogy ti milyen büszkék vagytok a nevetekre.
A kínaiaknak is van nevük: Chan, Chong, Lu Chin.
Ez az iszlám tanítása.
Aztán orosz név a Koszigin vagy a Hruscsov.
Amerikai név az O'Connell, a Grady vagy a Kennedy.
Afrikai név a Kalumumba, a Nkrumah.
Zsidó név a Weinstein és a Goldberg.
Olasz név a Dundee, a Benvenuti és a Marciano.
De nekünk olyan neveink vannak, mint a Grady, a Clay,
a Hawkings, a Smith, a Jones és a Johnson, de mi feketék vagyunk.
- Ezek rabszolga nevek? - Igen.
Azonnal tudtam, mit kell tennem.
A Muhammad Ali gyönyörű fekete név, az őseink neve.
Amikor meghallottam, el kellett hagynom a kereszténységet,
mert ők nem fedték fel a valóságot.
Mikor születtél pontosan?
- 1968-ban. - 1968-ban.
Apuci 1964-ben lett bajnok.
4 évvel korábban.
4 évvel a cím elnyerése után születtél meg.
Akkoriban száműzetésben voltam.
Elvették a címemet, mert nem mentem Vietnamba.
- Erre emlékszel? - Igen, uram.
Túl kicsi vagy, hogy emlékezz.
- De tudok róla. - Tudsz róla.
A történet a pártfogó, Jim Brown szemszögéből.
Egy időben nőttünk fel.
Fiatalabb volt, mint én, de fontos szereplője volt az olimpiának.
Elképesztő személyisége volt.
És a bőre színét is egyedi módon vállalta fel.
Ez volt a taktikám. Ez voltam én.
A feketék agymosáson mentek keresztül.
Ideje, hogy megtudjanak pár dolgot magukról.
A tévében mit látni? Fehér Bagoly szivart,
Fehér Hattyú szappant, bőrfehérítőket, Fehér Eső hajbalzsamot,
Fehér Tornádó padlóápolót, Fehér Selyem fogkrémet.
A fekete kiskorában azt tanulta, hogy Máriának volt egy kis báránya,
bundája fehér, akár a hó.
Aztán ott volt Hófehérke meséje.
És ott van a Fehér Ház.
A tévében mit lehetett látni? Két kocsit. Az egyik fekete, a másik fehér.
Mind a kettőbe egy gallon benzint öntöttek,
megnézték, melyik ér távolabb.
Mindig a fekete kocsi állt le előbb, a fehér meg csak ment tovább.
Ez volt a négerek agymosása.
Mindenhova követtem.
Volt esélyem megismerni, együtt dolgozni vele.
Az életem része volt.
Ismerem, mióta az eszemet tudom.
Clay elsőként és utoljára akkor kóstolt bele a katonai létbe,
mikor a houstoni régi posta épületében, részt vett az avatáson.
Még nincs dél, de már végeztek.
Clay nem árulja el, mi történt a ceremónián,
ahol egyetlen lépés előre annyit jelentett, hogy elfogadod a behívót.
Miért kéne nekem és más "négereknek" tízezer mérföldet utazni,
messze Amerikától, hogy bombákat dobjunk le és lövöldözzünk...
ártatlan, barna bőrű emberekre, akik soha nem ártottak nekünk?
Kerek-perec kimondom:
Nem utazom 10 ezer mérföldet, hogy ártatlan embereket öljek!
Muhammad Ali nem volt hajlandó eleget tenni a vietnami behívónak.
Úgy vélte, igazságtalan, szentségtelen háborúról van szó.
Azt mondta, ha a vietnamiak idejönnének és megtámadnák az országot,
ő lenne az első, aki a védelmére kelne.
John Wooten a Fekete Gazdasági Szövetség igazgatója.
Felhívtam. Azt akartam, hogy a legjobb fekete sportolók találkozzanak...
Muhammad Alival, esélyt adjanak neki, hogy a saját szemszögéből is...
elmesélhesse a történetet,
mert rengeteg pletyka keringett az életéről,
arról, hogy nem hajlandó bevonulni, a vallásáról.
Úgy éreztük, ha ő maga mondaná el az igazat, és hiszünk neki,
onnantól kezdve támogathatnánk.
Akkoriban úgy éreztem, rászorul erre,
hiszen az amerikai kormánnyal szállt szembe.
Kilenc vezető néger sportoló találkozik Cassius Clayjel,
hogy megvitassák álláspontját. A sportolók között van Bill Russell,
Lew Alcindor, és az egykori profi focista, Jimmy Brown.
Mindenki esélyt kapott, hogy beszéljen vele, kérdéseket tegyen fel,
kifejtse a saját véleményét, elmondja a saját gondolatait.
Csodálatos esemény volt. Ali egyszer sem utalt rá,
hogy hajlandó lenne szolgálatba állni.
Brown szerint a bajnok mélyen hisz a vallásában.
Hisz benne, és döntését is vallása alapján hozta meg.
Clay elveszítette a címét, amiért nem vonult be,
és valószínűleg 5 éves börtönbüntetés is vár rá.
Azt kéri, kivételezzenek vele, mint fekete muzulmánnal.
Mindenki nagyra becsülte és csodálta,
amiért Muhammad Ali muzulmánná vált.
Akkoriban volt egy igen ellentmondásos szervezet,
annak a tagjaként Fekete Muzulmánnak hívták.
Aki bármilyen módon kapcsolatban állt velük,
arra minden dühét rázúdította a rendszer.
A kor Fekete Muzulmánjai, Malcolm X és Elijah Muhammad...
Nagyon ellentmondásosak voltak.
Malcolm X karizmatikus férfi volt. Sokan féltek tőle.
A hatalmi rendszernek sikerült úgy ábrázolnia az amerikai négereket,
mint önbizalom és harci szellem nélküli embereket,
mégpedig úgy, hogy nem igazán harcias, nem igazán magabiztos hősök...
képével kezdték el bombázni a népet.
Erre itt van ez a Cassius, aki szöges ellentéte mindannak,
ahogyan addig a négereket ábrázolták.
Azt mondta, ő a legnagyobb. Semmi nem szólt mellette,
és ez sokakat idegesített. Nyert. Győztesként került ki a harcból.
Bajnokká vált. A vezetők tudták,
hogy ha a nép vele kezdi el azonosítani a feketéket, akkor bizony...
meggyűlik majd a bajuk a négerekkel,
mert ők is azt fogják kántálni, hogy "én vagyok a legnagyobb."
Nem járunk egy iskolába négerekkel.
Bejárat színesbőrűeknek.
Váróterem fehérek részére.
Fehér lakókat akarunk a fehér közösségünkben.
Külsőségek.
Ember vagyok
20 aktivistát is meg tudok nevezni,
akiknek részük volt az országunkat érintő változásokban.
Diszkriminatív, rasszista államban éltünk.
De volt pár kiemelkedő egyén, akik mindent kockára tettek.
A Párducok fegyvert ragadtak. Olyan idők voltak ezek,
amikor egyesek kihúzták magukat, mások elbujdostak.
Sokan voltak,
akik nemcsak a pályafutásukat, de az életüket is kockára tették.
Akkoriban társadalmi forradalom zajlott.
Nem az a szándékunk, hogy vérünk vegyítésével elveszítsük identitásunkat,
gyönyörű fekete afrikai történelmünket.
Nem utálunk titeket. Nem utáljuk a fehéreket.
Mi csak feketék akarunk maradni. Szeretjük a bőrszínünket, magunkat.
Elmondhatom, hogy nagyon sok időt töltöttem vele,
és mint ember, rengeteg olyan dolog van, amit csodálatosnak találok benne.
Először is, imádja az embereket.
Mindig is úgy véltem, hogy ez csodálatos tulajdonság.
Ahogy ő bánt az emberekkel... jól érezted magad, ha vele voltál.
Azt mondogatta nekem:
"Gyere, sétáljunk egyet a környéken, beszélgessünk az emberekkel."
Mondom, "persze, veled megyek."
Bementünk borbélyüzletekbe, fodrászatokba, mindenhova.
Nem utálta ő a fehéreket, csak azt, amit sokan közülük vallottak.
Amikor Angliába mentünk, az angolokat is szerette.
Még bulizott is velük a lakosztályomban,
főleg fiatal hölgyekkel.
Szóval az emberszeretete, a könyörületessége...
nem csak a feketékre terjedt ki, és azt hiszem, ezt fontos tudni.
Emellett nagyon bátor is volt.
Rengeteget kockáztatott. Kiközösítették, elvették a koronáját,
sehol nem kapott munkát. Nehéz volt.
Mindeközben megőrizte személyiségét, ugyanaz az ember maradt,
bár valójában nagyon szenvedett.
Clayre most szinte nomád körülmények várnak, nem tudni, meddig.
Bíróságról bíróságra, találkozókról találkozókra kell járnia.
Oda a hivatása. Valószínűleg hosszú ideig nem bokszolhat újra.
A hazafiak kigúnyolják, a békepártiak dicsőítik.
Fekete Muzulmán barátai nem hagyják, hogy meginogjon.
Nem biztos, hogy megvan az értelmi képessége ahhoz,
hogy átlássa a helyzet súlyosságát,
ám a rá nehezedő nyomás ellenére megőrizte büszkeségét és tartását,
ezért is nehéz gyávának vagy hazugnak nevezni.
Összehoztam egy fickóval New Yorkban, aki rávette, hogy tartson előadásokat.
Ali tehát főiskoláról főiskolára járt, előadásokat tartott. A diákok imádták.
Járt a Harvardon, a Yale-en, a Princetonon, a Columbián, a Pennen.
Az összes iskola, a legnagyobbak is hősként tisztelték.
Nagy megtiszteltetés, hogy itt lehetek. Ha évekkel ezelőtt,
amikor 2-es mínusz átlaggal végeztem a gimnáziumban, azt mondják,
hogy egyszer itt leszek, nem hittem volna el.
A mínuszt azért adták, mert megnyertem az olimpiát.
Tudom, hogy soraitokból rengeteg elnök, kormányzó,
polgármester, elismert orvos,
fizikus, tudós meg miegymás kerül majd ki.
Ezért mikor idejöttem, eszembe jutott, hogy a végén betojok, hogy előttetek,
ilyen emberek előtt beszélhetek.
Nem is hoztam jegyzeteket magammal.
Örömmel dobta el csodás sportolói pályafutását a nézeteiért.
Nem dobtam el. Nem veszítettem el.
Inkább úgy mondanám, visszautasítottam. Én nem...
Tudja, a legnagyobb cím sem ér semmit, ha az ember nem szabad.
Azok a fiúk Vietnamban az életüket dobják el.
Én nem tettem ilyen sokat. Én még élek.
Ők pedig olyanok felszabadításáért halnak meg, akiket nem is ismernek.
A nehézsúlyú cím és néhány tetves dollár semmit nem jelent...
az embereim szabadságához képest.
New York City, 1968. április.
A reklámszakmában dolgozom. Az Esquire szerkesztője,
Harold Hayes felkeresett, olvasott rólam, mint művészeti vezetőről.
A történet a művészek, George Lois és Carl Fischer szemszögéből.
Láttam egy felvételt Muhammad egyik meccséről.
Mondom: "ez aztán nem semmi!"
"Ez aztán a klassz kölyök!"
Hol van most?
Én vagyok a ring királya! A legnagyszerűbb dolog a történelemben!
Egy fiatal, nagydumás fekete kölyök, aki kimondja, amit gondol.
Ó, igen, csodás idők voltak azok.
Akkoriban, Délen, még voltak akasztások.
Ali nem volt hajlandó bevonulni a vietnami háború idején,
és emiatt a legjobb éveiről mondott le, mint bokszoló,
hiszen az ő pályafutásuk is véges.
Lois, aki az Esquire magazin címlapért felelős művészeti vezetője volt...
akkoriban, kitalálta, hogy Alit mártírnak kéne beállítani.
Mondom Harold Hayesnek, a szerkesztőnek:
"Muhammad Ali szerintem remek fickó. Hát szerinted?"
Mire ő, hogy szerinte is. Megkérdezte, hogy mit akarok csinálni.
Mondom: Szent Sebestyénként fogom címlapra tenni,
"aki mártíromságot vállalt az országáért, a vallásáért, az elveiért."
"Ejha!" Fel is hívom Muhammadot, aki eljön New Yorkba.
Mutatok neki egy képeslapot: Szent Sebestyént ábrázolja.
A teste megpihen, arcán azonban fájdalom tükröződik.
Mondom, "Muhammad, azt akarom, hogy ugyanígy pózolj."
Mire ő csak annyit mond: "De George, ez a pasas keresztény."
Mondom: "Szent Habakuk, igazad van! Igen, tényleg. Szent Sebestyén."
Azonnal leesett, hogy mire céloz:
Muzulmánként nem adhatja ki magát kereszténynek.
De meg kell csinálni ezt a címlapot!
- "Nem megy." - "Mit tehetnénk?"
- "Felhívhatjuk Elijah Muhammadot?" - "Gondolom."
Kicsit beszélgetünk, aztán átadja a telefont.
Jó 15 percet beszélgettem Elijah Muhammaddal vallásról,
szimbolizmusról, képalkotásról és hasonlókról.
Vicces beszélgetés volt. Bárcsak felvettem volna magnóra.
Végül Elijah Muhammad azt mondta nekem: "Fiatalember!"
Merthogy akkoriban az voltam, "Azt hiszem, fantasztikus címlap lenne."
Sok időbe telt elkészíteni, mert a nyilak folyton leestek,
Alinak pedig nyugodtan kellett volna pózolnia, ami nem az erőssége.
Persze mindenben együttműködött velünk.
Vicces sztorikat meséltünk neki, elszórakoztattuk.
Keze a háta mögött, arca eltorzul a fájdalomtól. Így pózolt.
Csodálatos.
Nekilátunk, elkezdenénk fotózni, mire szól, hogy "Hé, George!"
- "Igen, Muhammad?" - "Hé, George."
Mondom, "Mi az? Pózolj. Csináld, amit kell. Gyerünk."
"Hé, George!" Ha már harmadjára hallod, hogy "Hé, George!",
akkor mondani akar valamit. "Mi van?", kérdem.
Mire lassan, de biztosan rámutatott mindegyik nyílra és azt mondta:
"Lyndon Johnson, Westmoreland tábornok, Robert McNamara,"
"Dean Rusk, Carl Clifford, Hubert Humphrey."
Hat olyan embert nevezett meg,
akik ki akarták lőni az íjaikkal, akik a fejére pályáztak.
Megdöbbentett, hogy milyen okos fickó.
Összeszorult a szívem.
Kijött a címlap. Emberek millióinak állt el a szava.
Több százan jöttek oda hozzám,
hogy elmondják, milyen hatással volt az életükre az a címlap.
Aki nem akart harcolni a háborúban, azt gyávának, hazaárulónak titulálták.
Azt mondták, biztos félsz, biztos igazi nyúlbéla vagy.
Erre jön ez a fickó, akinél férfiasabbat keveset találni,
nem csak a bokszolók között,
hanem úgy általában, és valóságos hőssé válik, főként a fiatalok körében.
Büszke vagyok, nemcsak arra, hogy Muhammadnak segítettem,
hanem hogy a háború elleni küzdelemhez is hozzájárultam.
1971: 4 évvel Ali bokszolói engedélyének felfüggesztése után...
a Legfelsőbb Bíróság egyhangú döntés alapján megváltoztatta az ítéletet.
Üdvözöljük a Muhammad Ali edzőtábor.
Végre visszakapta az engedélyét.
Azt mondta, saját edzőtábort kéne csinálnunk. Így is tettünk.
Végtére is, itt van ez a fickó, akkorra már híres.
Minek is fizetne bérleti díjat valaki más edzőterméért?
Megcsinálta a sajátját, "Harcosok Mennyországának" nevezte el.
Ezeket a kis pónikat a gyerekeknek vettük.
Nyaranta, amikor lejönnek a kicsik,
felnyergeljük a pónikat, és a gyerekek körbe-körbe mennek velük.
- Heckle és Jekyll. - Heckle és Jekyll?!
Igen. Heckle és Jekyll, Mutt és Jeff.
Heckle és Jekyll, Mutt és Jeff.
A a nejem nevezte el őket.
A házikók meg minden... ezeket a semmiből építettük fel.
Már gyerekként is igazi edzőtáborban akartam edzeni,
rönkökkel, sziklákkal, fákkal, erdőkkel.
Egy csomó pénz ment el szállodára, de itt a harcosok saját házikóban laknak.
Kajára is egy csomót dobtunk ki, ezért építettem egy konyhát is.
Az anyukája, az apja és a nagynénje, Coretta néni főztek.
Ez volt az ő birodalma. Minden egyes szegletét imádta.
Az öccse, Rahaman is idejárt. Az egész tábort ő hozta létre.
- Ő az öcsém, Rahaman Ali. - Helló!
Nemrég kelt fel. Imád aludni és enni.
Most ébredt. Épp fésűt keres.
Keményen dolgozik, ezért kell sokat aludnia és ennie.
Keményen melózik. Mindenkit befogok.
A pihenőben lesz a fésű.
A tábor nyitva állt a nagyközönség előtt. Rengetegen eljöttek ide,
olyan volt, mint valami bokszolói kegyhely.
Muhammad imádta. Egy csomó híres bajnok járt ide edzeni.
Sok híresség is felkereste a tábort.
A történet az énekes, Sir Tom Jones szemszögéből.
Én is elmentem a táborába. Beszálltam hozzá a ringbe,
csak a móka kedvéért.
Mondtam neki, hogy ne essen nekem.
Kérdezgettem, hogy "akkor most hogy csináljuk, mi legyen?"
"Ne aggódj", mondta. "Nem kell félned. Csak gyere be."
Szóval elkezdte.
Próbált engem is behergelni.
Azt mondja: "Ravasznak hívtál, ugye? Ravasznak."
Mondom, "Nem hívtalak sehogy." "Dehogynem", mondja.
Szóval nekiláttunk. Azt mondja: "próbálj eltalálni."
Odacsaptam hát ballal, aztán megpróbálkoztam egy jobb horoggal.
Persze nem erősen, hiszen nem akartam, hogy megüssön.
Jött egyik ütés a másik után, puff, puff,
aztán dobott egy balhorgot, csak úgy ösztönösen,
de véletlenül betalált. Bekaptam a bal horgát.
Gondoltam, annyi a fogamnak, mivel nem volt rajtam fogvédő.
Barátságos mérkőzés volt.
Az, hogy ott állhattam a ringben ezzel az emberrel...
Úgy tett, mintha közvetítené a meccset.
Hál' Istennek csak szórakoztunk,
de azért félelmetes volt látni, ahogy felém lendül a karja,
még úgy is, hogy tudtam, eszében sincs megütni.
Arra gondoltam, "Te jó ég!"
Ha elképzelem, hogy élesben megy... Jesszusom!
Ali odafordul, és azt mondja nekem: "Üss meg. Csak a kép kedvéért."
Mondom, "oké", és úgy is tettem, mire összeesett.
Ott hever, a ring padlóján, én meg diadalmasan felé magasodom.
Persze mindezt csak egy fotóért.
Gene Kilroy később elmondta, hogy amikor a kép bejárta a világot,
Ali néhány rajongója az aggodalmát fejezte ki, hogy Alinak le kéne állnia.
Hiszen ha Tom Jones is ki tudja ütni, akkor nem kéne tovább bokszolnia.
Egyszer épp a pennsylvaniai Deer Lake-ben voltunk.
Volt ott egy kisfiú, aki törékenynek tűnt. Találkozni akart Muhammad Alival.
Mondom, "Persze." El is vittem hozzá a fiút és az apját.
Muhammad megkérdezte a kisfiútól,
hogy miért van rajta az a meleg sapka. "Olyan meleg van ma. Miért van rajtad?"
Mire a kisfiú: "leukémiás vagyok és a kemótól kihullott a hajam."
Mire Ali: "Én legyőzöm George Foremant, te legyőzöd a leukémiát."
A kisfiú rá nézett és azt mondta: "Remélem, igazad lesz, Ali!"
Felkaptam a fényképezőgépemet és csináltam róluk egy képet.
Elkértem az apától a címüket, Alival meg ráírattam a képre:
"Én legyőzöm George Foremant, te pedig legyőzöd a rákot."
"Az Isten áldása Rád, Muhammad Ali."
Két héttel később felhívott a kisfiú apja, és azt mondta:
"Jimmy nagyon beteg. Az Egyetemi Kórházban fekszik."
"Nincs már sok neki hátra."
"Élete legszebb pillanata volt, hogy megismerhette Muhammad Alit."
Mondom: "Segíthetünk valamiben?" Mire ő: "Nem."
Másnap reggel, illetve hajnal fél ötkor, mielőtt felkelne a Nap,
mert akkor szeret futni, szóval épp a futó edzést tartottuk.
Elmondtam neki, mi van a fiúval. Mire ő: "Oké, elmondom, mi lesz."
"Ha végzek az edzéssel, lezuhanyozom és megyünk a kórházba."
El is mentünk az Egyetemi Kórházba, ami 2 órára volt kocsival.
Bementünk a kisfiúhoz. Ott fekszik szegénykém, a fehér lepedőn.
Hóka bőr, nagy kék szem, kopasz fej.
Azt mondja: "Muhammad, tudtam, hogy eljössz hozzám."
Muhammad odament, a karjába vette a kisfiút,
és azt mondta: "Emlékszel? Azt mondtam, te legyőzöd a rákot,"
"én pedig George Foremant. Így is lesz!"
Mire a kisfiú: "Nem, Muhammad."
"Én most találkozom Istennel és elmondom neki, hogy ismerlek téged."
Visszafelé egy szót sem szóltunk.
A kisfiú egy héttel később meghalt.
Az apja felhívott. Ali azt mondta, nem akar elmenni a temetésre.
Túl szomorú volt. Tehát egyedül mentem el.
Nyitott koporsó volt. A kisfiú teste mellett ott volt a fénykép is.
"Én legyőzöm George Foremant, te pedig legyőzöd a rákot."
A fiú azt mondta Alinak, hogy a Mennyben majd szól,
hogy ő Muhammad barátja, hogy jobb helyet kapjon.
Nem semmi bók, igaz?
- Muhammad? - Igen?
- Lefogadom, hogy nem tudod az ABC-t. - De tudom.
- Nem tudod. - De tudom.
Halljam!
A, B, C, D, E, F, G,
H, I, J, K, L, M, N, O, P,
Q, R, S, T, U, V,
W, X, Y és Z.
Most, hogy megmutattam, tudom, jössz velem játszani?
Ügyes vagy! Szeretlek, Muhammad!
Annyira szeretlek. Mindennap gondolok rád. Hiányzol.
A történet a fiúgyermek, ifjabb Muhammad Ali szemszögéből.
Sosem jut eszembe, hogy híres.
Nekem ő csak apu. Soha nem törődtem a hírnevével,
mert én is olyan vagyok, mint bárki más. Apa az apa.
Rashedával, Jamillah-val és Maryummal nőttem fel.
Összetartó család voltunk, a többi testvérünkről is tudtunk.
Ha mondjuk nyári vagy téli szünet volt a suliban, elmentünk Kaliforniába,
a Fremont Place-be, mert ott szállt meg apa,
és találkoztunk a többi testvérünkkel.
Jól éreztük magunkat. Úsztunk a medencében, bicikliztünk,
varázslósat játszottunk meg ilyenek.
A suliban volt egy kis problémám abból, hogy a gyerekek látni akarták,
tudok-e úgy verekedni, mint apa, de én nem akartam verekedni.
Ezért folyton piszkáltak.
Sosem szerettem a rivaldafényt. Számomra nem csábító az a világ.
Én csak átlagos gyerek akartam lenni.
Apa is mondta egyszer, hogy nem akarja, hogy olyan legyek, mint ő.
"Azt akarom, hogy jobb legyél."
Hogyan lehetsz jobb a legjobbnál?
1974, Deerlake: Felkészülés a George Foreman elleni,
"Dzsungelharc" névre keresztelt meccsre.
Az emberek félnek George Foremantől.
Azt mondják, nagyon erőseket üt. A világot átejtették.
Idehallgassatok! Soha nem hazudtam. Az a fickó nem is üt erősen.
Sonny Liston óta ez lesz a legnagyobb csalódás.
Szerintem stílusos, hogy úgy távozom a bokszolás világából, ahogy elkezdtem:
Hogy megverek egy csúnya szörnyet, akit eddig senki nem tudott elverni.
Arra számít, hogy esélyem sincs ellene.
Azt hiszi, ha eltalál, bajban leszek. Mint a Sonny Liston meccsen,
de ott is felkeltem és legyőztem Listont, a világ pedig megdöbbent.
10 év telt el a Liston meccs óta.
Újabb csúnya, erős szörnnyel találkozom, kinek specialitása a kiütés,
de csak a szája nagy. Lassú, ótvar a lábmunkája, képzetlen.
Ügyetlen a fickó, ezért elneveztem.
Floyd Pattersont Nyúlnak hívom, Sonny Listont Medvének,
Foreman új neve pedig mostantól Múmia.
- Múmia. Miért? - Miért pont Múmia?
Mert amikor bokszol, nézzétek csak meg a ringben,
így vonszolja magát az ellenfél után.
Hogy fog elkapni a Múmia?
Ha a Múmiával harcolsz, egy lépéssel mindig előtte kell járnod.
- Igen, igen. - Látod?
Tovább, tovább, Múmia.
"Nem, Múmia. Itt vagyok. Hékás!"
Nem, ez így nem jó. Túl gyorsan mozogsz. Egy múmia nem ilyen gyors.
Emlékszem, eljöttünk Deerlake-ből.
Afrikába, Zaire-be mentünk.
Mielőtt eljöttünk a táborból, Ali gyorsan felhívta Cus D'Amatót.
Azt kérdi: "Hogy harcoljak ellene?"
Mire Cus: "Ez a fickó alapból agresszív."
"Az első ütésedet haraggal, pusztító konoksággal vidd be."
Közbeszóltam: "Cus, nézd meg, mit tett George Foreman Kenny Nortonnal."
"Nézd, mit tett Joe Frazierrel." Cus üvöltött. Épp New Yorkban volt.
Olyan hangosan üvöltött, hogy telefon nélkül is hallottam volna,
ahogy New Yorkban raplizik. Azt mondta: "De ők nem Ali!"
Az Air Zaire-vel repültünk. Csupa fekete utas, csupa fekete pilóta.
Ali szólt, hogy szeretne találkozni a pilótákkal.
"Hány éves vagy? 23? 27?"
Azt mondta: "Ha feketék esélyt kapnak,"
"bármire vihetik az életben." Ő tényleg hitt ebben.
Hirtelen turbulenciába kerültünk. Ali eléggé megijedt. Azt mondja:
"Remélem, azok a fiatal pilóták vannak olyan eszesek, mint az idősebbek."
Szóba került a meccs George Foreman ellen. Azt mondja, "Cusnak igaza van."
"A fickó agresszív. Tudom, mit tegyek."
A repülőről lefelé jövet azt mondja:
"Kit nem szeretnek ezek itt?"
Mondom, "Gondolom, a fehéreket."
"Nem, nem. Azt nem mondhatom, hogy Foreman fehér. Még kit?"
Mondom, "a belgákat." Mire Ali felkiált: "George Foreman belga!"
Mindenki elkezdett üvölteni: "Ali, boma y. Ali, boma y!"
Odafordultam a tolmácshoz és megkérdeztem, hogy ez mit jelent?
Mire ő: "Azt kántálják: 'Öld meg, öld meg!"'
Muhammad Ali!
Aztán megérkezett George Foreman, a teljes díszkíséretével,
az edzőpartnereivel és hűséges társával,
egy Diego nevű német juhásszal.
A belgák régen németjuhászokat uszítottak a feketékre.
Tudtam, hogy hazai pályán harcolunk.
Áldás, hogy Zairében volt a meccs, mert ott senki nem zavart minket.
Volt időnk egymásra. Saját szakácsunk is volt.
Vittük a kedvenc filmjeinket, mindent.
Ali imádta, hogy vele vannak a szülei és az öccse.
Azt akarta, hogy büszkék legyenek rá.
Meg akarta mutatni nekik, milyen az, ha az ember mindent elér az életben.
Foremanre visszatérve: Miért nincs itt?
- Hagyd a fenébe. - Hogy érted, hogy hagyjam?
Minden ütés elől kitér, és ez idegesít.
Sonny Liston elcseszte a meccset, Floyd Patterson évi egy meccset vállal,
erre itt ez a fickó, aki a sajtókonferencián meg sem szólalt.
Az egyik emberét, Dick Sadlert küldte el, hogy beszéljen helyette.
Ő meg nem jelenik meg.
Ne fogdoss!
Figyelj! Lebegek, akár egy pillangó, csípek, akár egy méhecske.
Amit nem lát, azt nem tudja eltalálni.
Most látsz, most nem látsz. Azt hiszed, látni fogsz, pedig nem.
- Kösz, Ali, Angelo Dundee. - Csak ennyi időm van? Oké.
Kösz, Ben Degabula és Dick Sadler.
Ne csináld ezt, bajnok. Menj innen!
Bejött Mobutu csatlósa. Közölte,
hogy Foreman megvágta a szemét és lehet, hogy lefújják a meccset.
Mondom, "Ali, ha ez elhagyja az országot, soha nem áll ki ellened,"
"mert nem mutatsz félelmet, nem mutatsz tiszteletet."
Mondtam, hogy vegyék el az útleveleket, hogy ne utazhassanak el.
Ha elmegy, soha nem került volna sor az Ali-Foreman meccsre.
Valamelyik nap a konditeremben bohóckodott és megvágta magát.
Mindent megtesz, hogy elkerüljön.
Aztán majdnem autóbalesetet szenvedett. Nem tudom, mi lesz?
Én csak szembe akarok szállni vele az arénában,
mert ott nem fog tudni kitérni az ütéseim elől.
Ellene vannak a rezgések, ellene vannak a bolygók.
És az első öt menetet máris elveszítette.
Bebizonyítom a világnak, hogy még mindig én vagyok a leggyorsabb,
legszebb, legstílusosabb,
legképzettebb, legnagyszerűbb harcos, aki valaha élt.
Az afrikaiak imádták Muhammad Alit.
A megmentőjüknek tartották.
Ha Muhammad a stadionba menet közli velük,
hogy a miniszterelnökük akar lenni,
követték volna mindenhova. Ennyire szerették!
Hihetetlen volt, mekkora hatalommal rendelkezik felettük.
Van az a mondás, hogy az erős mindig győzelmeskedik a gyenge felett,
ám az erőseken az ész győzedelmeskedik.
Azt mondta: "Erős, de nincs állóképessége."
"Nem tudja, milyen elmenni az ötödik, hatodik menetig."
"A hetedikig, a nyolcadikig. Ismerem a gyenge pontját."
És az a híres forgása... Egyszer mondtam is neki,
"Üsd meg, miközben összeesik!" Mire ő: "Már eleget kapott."
Ha ugyanannyi időt fektetett volna a művészetbe, a festészetbe...
Tehetséges volt, az apjától örökölte.
Ha annyi időt fektetett volna bele, mint a bokszba,
híres művész lehetett volna belőle.
Ha annyi időt szán olvasásra,
remek ügyvéd válhatott volna belőle, mivel ért az emberek nyelvén.
El tudják képzelni? Muhammad Ali, a Harvardon végzett ügyvéd,
az esküdtszék előtt? Ejha! "Ügy ejtve."
Istenem! 32 évesen visszanyerte a címet!
A történet az ellenfél, George Foreman szemszögéből.
Elképesztő volt az a meccs Alival.
Megváltoztatta az életem. Profiként soha nem veszítettem, és azt hittem,
akkor is nyerek, hogy az lesz pályafutásom legkönnyebb meccse.
Ott vagyok a ringben ezzel a fickóval. Beleadok apait-anyait,
az első 5-6 menetben nyerésre is állok. Gondoltam, "meglesz ez."
Erre a hatodik menet közben, miután bordán ütöttem, a fülembe súgja:
"Csak ennyire vagy képes, George?"
És tényleg annyira voltam képes.
Onnantól kezdve kész rémálom volt.
Mindenki arra számított, hogy én nyerek.
A bukmékerek arra kötöttek fogadásokat, hogy kiütéssel fogok nyerni.
Teljesen összeomlottam, hogy veszítettem.
Nézzék ezt az arcot! Így néz a férfi, aki képtelen elhinni, mi történt vele.
Ismeretlen volt az érzés.
Ali viszont ismerte az érzést, fel tudott rá készülni.
Tartogatta az erejét.
Nekem semmiféle mentális eszközöm nem volt, ami megvédhetett volna.
Ott feküdtem, darabokra hullva.
George Foreman, a férfi, aki eddig sebezhetetlen volt.
A 70-es években vonultam vissza. Miután abbahagytam a bokszot, lelkész lettem...
a Jézus Krisztus Egyháza felekezetnél. Mind a mai napig az vagyok.
Nemrég jöttem rá... Egy riporter megkérdezett,
hogy mi történt Afrikában, mert valaminek történnie kellett.
Elismertem, hogy veszítettem. Mondom: "van bizonyítékom."
Megbékéltem a dologgal, mert rájöttem, hogy ugyan elveszítettem a meccset,
de a világ legnagyszerűbb emberétől kaptam ki, aki soha nem adja fel.
5 évvel később.
Hogy vagy, George Foreman?
A neved... még fiatal vagy. Ott voltál az edzőtáboromban,
veled dolgozhattam. Nem a pénzért verekedtél, te nem.
Isten látja ezt a szívedben. Nem kell magyarázkodnod.
Az ember a cselekedetei alapján ítél meg másokat, Isten a szívünk alapján.
Istenért mentél be a ringbe. Most pedig az egész világot felrázod.
"George Foreman visszatért!" Most menj és kezdj el prédikálni.
Emberek ezrei jönnek el hozzád.
Győztesként vonulsz a színük elé. Ez az én vad próféciám.
"Sokan kérdezik: Muhammad Ali tényleg minden idők legjobb bokszolója volt?"
Ezt szinte inzultusnak érzem, hiszen a bokszolás csak egy dolog.
Muhammad Ali sokkal több ennél.
Ő egyike a világon valaha élt legnagyszerűbb embereknek.
Hadd kérdezzek valamit Lailától. Maradjatok csöndben.
Ebbe kell beszélni, ez a mikrofon.
Ha majd nagylány leszel, ezt visszajátszom, hogy te is halld.
Mondd utánam: "Szeretem apucit!"
Szeretem apucit! Szeretem a kakifejű apucikámat.
Hana! Várj, várj. Kérdezek valamit.
- Hogy hívják anyukádat, Hana? - Veronica.
És Laila, a te anyukádat hogy hívják?
- Wonica. - Hogy?
- Wonica. - Verwonica?
18 éves koromban ismertem meg Muhammadet.
Főiskolás voltam, épp nyári szünet volt.
Nem kedveltem.
Csak annyit tudtam róla, hogy be nem áll a szája.
A srácok a gimiben, kémia órán a Frazier meccsről beszélgettek.
Hallottam, ahogy a Személyiségről beszélnek. Eldöntöttem magamban,
hogy márpedig én nem csípem ezt a Muhammad Alit, túl sokat henceg.
Aztán Zairében újra találkoztunk.
A George Foreman-Muhammad Ali meccset segítettem népszerűsíteni.
A kísérete egyik tagja megkérdezte, hogy akarunk-e találkozni vele,
fel akarjuk-e keresni az edzőtáborban. Néhányan elmentünk.
Rám se bagózott, de amikor elindultunk vissza,
busszal, ami jó móka volt,
Muhammad úgy döntött, hogy velünk jön, busszal.
Mellém ült le. Meg se nyikkant.
Gondoltam, milyen kedves és csendes fickó.
Később elmondta, hogy azért nem beszélt, mert félt megszólalni.
Nem tudta, mit mondhatna. Akkor kedveltem meg.
Aztán rendre elnapolták a meccset. Ő újra és újra meghívott.
Azt mondta, válófélben van.
Nem élt a feleségével, szóval az elején, akkoriban,
nem is tudtam az egészről.
Folyton a szeretetről és a barátságról papolt nekem.
Emlékszem a percre, mikor beleszeretettem.
Ő akkor... mindjárt sírok.
Nagyon megható volt.
21 éves voltam, mikor összeházasodtunk,
bár 18 éves koromtól kezdve együtt voltunk.
Zairében tartottunk egy kis esküvői szertartást, erről sokan nem is tudnak.
Mellette soha nem volt unalmas az élet.
Soha nem tudhattad, mi vár otthon.
Hallottam, hogy levegőt veszel és elkezdesz beszélni.
Hallottam azt a nagy sóhajt, és az a hölgy is hallotta.
Ne merd ezt lejátszani az előtt a sok ember előtt.
Nem akarom, hogy mindenki hallja, miket mondok a telefonba.
- Bekerülhetne a történelembe. - Nem!
- Miért ne? - Inkább valami másra vágyom.
Átvette az irányítást a sorsa felett azzal, hogy felelőssé tette magát,
a jóslataival, például hogy hol, melyik menetben veri el az ellenfelét, ilyesmi.
És ezek után a jövőjének élt,
hogy úgy mondjam, saját magára helyezett nyomást:
Tényleg azt kellett tennie, amit mondott, hogy tenni fog.
Lényegében így élte az életét.
- Hana még kislány. - Hana még kislány.
- 3 éves. - 3 éves.
Egy nap kész hölgy lesz.
Szép, felnőtt hölgy, többé már nem lesz kislány.
Olyan szép hölgy lesz, mint anyuci.
Olyan szép hölgy lesz, mint Veronica.
Gyere ide, Hana. Gyere szépen ide.
"Esténként, mielőtt nyugovóra térsz, babám..."
"Esténként, mikor... mielőtt nyugovóra térsz, babám..."
"Amíg távol vagyok tőled, babám..."
Idilli, tündérmesébe illő időszak volt.
Mi mindig ott voltunk vele.
A többi gyerek iskolában volt meg ilyesmi,
ezért ő minden szabad percét a két lányommal töltötte,
a születésüktől kezdve. Mindenhova vele mentünk.
Nagyon jószívű ember, nagyon érzékeny.
Gondolom, azért sírok most, mert mostanra ilyen állapotba került.
Mindig is szeretni fogom.
Úgy értem, ez nem szerelem, de mindig is jó barátok voltunk.
Nem volt könnyű vele élni, hiszen...
Hiszen az egész világ tudja, hogy nem volt hűséges férj.
Az is megérne egy misét,
de a lényeg, hogy embernek csodálatos.
Melegszívű, nagyon érzékeny.
Az emberek nem is tudják, de rengeteget sír.
Ha valamin meghatódik, sokkal többször elsírja magát, mint én.
Az a sok színész a filmekben, ahogy játsszák a szerepeiket...
Istenítik őket, pedig az csak szerepjáték. Muhammad valódi volt.
Kiállt azért, amiben hitt. 100 százalékosan kiállt mellette.
Szerintem az emberek egész egyszerűen érzik ezt az őszinte szeretet,
ami belőle árad. Sugárzik belőle a szeretet, és az emberek ezt megérzik.
A történet a rajongó, Russ Routledge szemszögéből
1974, Newcastle, Anglia.
A '70-es években Newcastle-be ritkán látogattak el hírességek,
de Muhammad Ali eljött. Sőt, nemcsak eljött,
de egy helyi mecsetben kért áldást a házasságára,
amit pár hónappal korábban, Veronica Porschéval kötött.
Ezt a helyet egy világ választja el a flancos Beverly Hillstől.
A mecset kitűnik a környék ipari épületei közül.
A muzulmán közösségből minden gyermek tiszteletét tette,
hogy köszöntse a bajnokot és aráját, Veronicát.
Egy csomó dolgot mondani akartam neki.
El akartam mondani, hogy én vagyok a legnagyobb rajongója.
Egy csomó dolog volt a szívemben, amit el akartam mondani.
Ő az én hősöm, írtam neki egy verset.
Íme: "Muhammad, köszöntelek városomban!"
"Isten hozott nálunk, te nagy koponya, fejeden a nehézsúlyú, fényes korona."
"Ó, te nagyszerű, te nagyszerű. Hogy itt vagy, meseszerű!"
Utána írogatni kezdtem neki. Írtam neki az USA-ba, az edzőtáborába,
elmondtam mindent, amit akkor akartam, mikor Newcastle-ben volt.
Ez éveken át így ment.
7 évvel később Russ otthon nézi felvételről a "Dzsungelharc" meccset.
Csörög a telefon. Az édesanyja veszi fel.
"Russell! Muhammad Ali keres telefonon!"
Gondoltam, csak viccelődik, hisz' épp Muhammad egyik meccsét néztük,
úgyhogy nem törődtem vele, tovább néztem a meccset.
De csak mondogatta, hogy "Siess, különben leteszi!"
Szóval kirohantam a konyhába. Beleszóltam: "Te vagy az, Muhammad?"
"Igen, Russ, én vagyok, Muhammad Ali!"
Egyszerűen hihetetlen volt.
Azt mondja: "Gyere el hozzánk, megmondom, mikor."
Azt mondja: "Hagyd a szállodát. Majd elalszol nálam a vendégszobában."
Meg se bírtam mukkanni.
Annyit nyögtem ki: "Ha nem gondolod komolyan, ne mondj ilyet."
Mire ő: "Komolyan gondolom."
1984. október, Los Angeles, Kalifornia.
Fremont Place Magánterület. Parkolni tilos!
Elképesztő volt.
Sőt, szinte szürreális. Úgy értem, maga a ház is.
Ha látták a Rocky harmadik részét, abban Rocky egy nagy, fehér házban él.
1984-ben Muhammad abban a házban élt.
Abban a házban szállásolt el engem.
Napközben mindenhova magával vitt, bemutatott mindenkinek, a rajongóinak.
Az, hogy ott lehettem vele, hogy végre nem külső szemlélő voltam,
elmondhatatlanul különleges volt. Fantasztikusan éreztem magam.
A legnagyszerűbb! Muhammad Ali, Assalamu alaikum.
Gyönyörű vagy! Szeretlek! Szia!
- Háromra mindenki: "Ali!" - Au revoir, Ali.
Ha valaki egyszer megismeri Muhammadot, sok időt tölt vele,
abba szinte beleivódik a lénye, és benne is marad.
Én csak kis időt töltöttem vele, de örökre bennem él majd,
hiszen megmutatta nekem a hétköznapi életét.
Jaj! Itt töltötted az éjszakát?
- Igen. - Hol?
Apukátok megengedte, hogy a házban aludjak.
Megengedte, hogy itt aludjak tegnap este.
- A tesóm ágyában aludtál? - Nem, valahol máshol.
- Az enyémben? Nagy, fehér ágy volt? - Nem tudom, kié volt.
- Fogalmam sincs. - Nagy, magas ajtaja volt a szobának?
- A földön aludtam. - Ne álljatok a kocsi elé!
Hana, hagyd már abba. Nekem is kell egy ilyen bicaj.
Apuci?
Hana, 1979. november... november 12-e van,
úgy este 8 óra.
Veronicával elmegyünk vacsorázni.
- Most? - Igen.
Ne!
Miért nem akarod, hogy vacsorázzunk?
- Azt akarom, hogy itthon egyetek. - Azt akarod, hogy veled egyek?
- Én most anyucival fogok enni. - De nem akarom!
- Miért nem akarod? - Nem akarom, hogy elmenj!
Hány éves vagy? Mondd szépen: "Három éves vagyok."
"Három éves vagyok." Így jó?
Most elviszem anyucit vacsorázni.
- Nem akarom! - Velünk akarsz jönni?
A történet a lánygyermek, Hana Ali szemszögéből.
Nem mondhatnám, hogy apám túl szigorú volt.
Persze határozott nézetei és elvei voltak, de nem volt szigorú.
Emlékszem, gyerekkoromban,
ha tudtam, hogy valami tilos, mondjuk jégkrémet enni vacsora után,
Ilyen ügyekben mindig hozzá fordultam. Ő mindenre igent mondott.
- Oké. - El akarok menni, apuci.
- Jól van, kincsem. Mehetsz. - Akarok, apuci.
Jól van, kincsem, mondom, hogy elmehetsz. Nem kell újra elmondani.
Persze tudtam, hogy az ő "igen"-je nem elég, ezért kértem,
hogy kérdezze meg anyut is. Beszaladtam a szobába,
anyutól is megkérdeztem. Ha ő is igent mondott, szabad volt a pálya.
Apuci majd elvisz. Nem tudok nemet mondani neked.
De kérdezd meg anyucit is, jó?
Jó, de én elengedlek.
Apu otthon és a nyilvánosság előtt is ugyanolyan volt.
Mindig is karizmatikus ember volt.
Imádott szórakoztatni, megnevettetni, mosolyt csalni az arcodra.
Nem kérésre csinálta. Ilyen volt.
Persze nagy tömegek előtt egy kicsit túljátszotta a dolgot,
de mindig Muhammad Ali volt, otthon is. Folyton viccelődött.
Emlékszem, hazamentem a suliból, ő meg ott ült az íróasztala mögött,
és valami drótból készült nyilat rakott a fejére,
és valami piros festéket, mintha átlőtték volna a fejét.
Rendszeresen ilyenekre jöttünk haza.
Egy idő után már csak legyintettünk, de persze beleugrottunk az ölébe,
a nyílról tudomást sem véve.
A Joe Frazier elleni meccs...
egy jó amatőr és egy igazi profi harca lesz.
Egy olimpiáról kikerült kölyök,
és a világtörténelem leggyorsabb nehézsúlyú bajnokának találkozója.
Nekem ő nem ellenfél.
Mit mondasz, Joe? Na, erre mit mondasz?
Szerintem csak a szája jár, ennyi.
Az lesz a nagy nap, ember. Érted?
Nem Quarryval harcolsz, nem Oscar Bonavenával,
nem Listonnal, hanem Joe Frazierrel. Ezt mindenki tudja.
A rivális, Frazier szemszögéből, fia, Marvis elbeszélésében.
A '70-es évek elején igazi riválisok voltak.
El is tudott durvulni a dolog, tényleg kemény volt.
Biztos vagyok benne, hogy Ali részéről ez csak színjáték,
de nem kétséges, hogy Joe Frazier halálosan komolyan veszi a dolgot.
Ledobták a mikroportjukat, a mikrofonjukat.
Joe Frazier órája leesett. Birkózni kezdtek a padlón.
Szörnyen sajnáljuk, hogy ez történt.
Ehhez nem fér kétség. Joe Frazier épp most hagyja el a stúdiót.
Láthatóan nagyon megrázta, hogy Ali tudatlannak nevezte.
Sajnálom, Joe!
Kezd elegem lenni ebből az egészből.
Joe Frazier nehézsúlyú világbajnok esetlen, ronda, kacskalábú.
Majd én megmutatom, milyen egy igazi bajnok.
Tamás bátyának hívta, azt mondta, ronda, hogy olyan, mint egy gorilla.
Apa azt mondta: "Akkor az leszek, aminek hívsz."
"Ha azt mondod, gorilla vagyok, úgy fogok viselkedni veled."
Magánemberként apát kenyérre lehetett kenni.
Nyugodt volt, gyengéd és kedves.
Az a fajta ember volt,
akit mindenki a legjobb barátjának akar.
Anyu is nyugodt ember volt, nem kommentálta az eseményeket.
Csak annyit mondott: "Minden rendben lesz."
Mondom, "De anya, az nem helyes, hogy ilyeneket mondanak apáról!"
"Nem helyes, hogy mindenféle szörnyűségeket mondanak róla!"
"Ne aggódj. A Jóisten a kezében tartja a dolgokat."
New Yorkban találkoztam először Alival.
Odaszólt: "Te vagy Joe fia? Hogy vagy? Minden rendben?"
"Nagyon pofás kislegény vagy."
De ahogy meglátta apámat, hencegni kezdett, hogy "elkaplak!"
A nehézsúlyú világbajnok, Joe Frazier!
Apa tiszta ideg volt Ali beszólásai miatt.
Tényleg a szívére vette a dolgot,
mert ő olyan ember volt, aki segíteni akart Alin.
Támogatni akarta akkor, amikor mindenki ellene volt,
amiért nem ment el Vietnamba.
Az engedélyét is ő segített visszaszerezni,
erre Ali ilyeneket mond róla?
Ez nagyon megviselte apámat. Nem értette, miért csinálja.
Világszerte emberek milliói látják az összecsapást.
A Madison Square Gardenben teltház van.
Biztos vagyok benne, hogy az első meccsen az apám el akarta kapni.
Szerinted miért tudott legyőzni?
Elmondom, miért. Ha látták az én arcomat,
és az övét, a meccs után... ő becsukta a szemét.
Vérzett az orra, felhasadt a szája, bedagadt a feje,
és egy hónapot kórházban kellett töltenie. Erről tudtak?
Persze.
30 napot volt az intenzíven. Se telefon, se látogatók.
Ha 30 napot kell pihenned, akkor azért elég jól elagyabugyáltak.
Mégis mellette döntöttek, de nem panaszkodom. Legközelebb elkapom.
Emlékszem, volt ez az autogramosztás.
Egy csomó híres sportoló ott volt, köztük Joe Frazier is.
Apám és ő elmentek egymás mellett a folyosón.
Emlékszem, apu mennyire örült, hogy láthatja Joe Fraziert.
Elkezdett fel-alá ugrálni, hogy: "Játsszuk el, tudod, csak a kameráknak."
Joe Frazier meg csak felrakta a kezét, így, aztán ment tovább.
Emlékszem, arra gondoltam: "Miért tette ezt apával?"
Akkor tudtam meg,
hogy Joe-nak még mindig nagyon fájt, még mindig haragudott apámra.
Hogy még nem bocsátott meg apámnak.
Elmondták apunak, hogy Joe Fraziert mennyire megviselte a dolog,
hogy miken ment keresztül,
egy újságban meg látta, hogy Joe gyerekei sírva mentek haza az iskolából.
Apám némán lehajtotta a fejét és elkezdett sírni.
Nagyon elkeserítette a dolog.
Csodálta Joe Fraziert, hiszen kiváló sportoló volt.
Akkoriban, amikor Joe Frazier bejött a képbe,
apámban különféle érzések kavarogtak, tartani akarta magát az elveihez,
és Joe Frazier az ő szemében mindazt a rosszat képviselte,
ami szerinte akkoriban a feketékkel történt a világban.
És amikor Joe lett az új bajnok,
és apám akkor veszítette el először a címét,
Joe szerencsétlenségére, apám szemében onnantól kezdve...
ő volt a rossz megtestesítője.
Biztos, hogy tisztelte az apámat, ez nem kétséges.
Ezt már akkor is tudtam.
Onnan tudtam, hogy a manilai mérkőzés után...
Ali odajött hozzám és azt mondta: "Tudod, azok, amiket a családodról,"
"és apukádról mondtam..."
"Mondd el apádnak, hogy sajnálom és bocsánatot kérek!"
De apa Alitól akarta hallani.
A végén, mielőtt édesapám meghalt, találkoztak.
Szeretetteljes pillanat volt. Lélekben egyesültek. Annyira jó volt látni!
Jó volt látni, ahogy megölelik egymást. Fantasztikus pillanat volt.
Igen?
A mai "Post"-ban van egy cikk, hogy újra edzeni kezdesz Deer Lake-ben.
Igen?
Azt mondják, visszatérsz a bokszhoz.
- Attól leesne az álluk, mi? - Az biztos!
- Le fog esni az álluk! - Ide hallgass!
Negyedszerre is visszatérek és visszaszerzem a koronám.
Remélem, ez csak valami pletyka.
Hát...
Már mindent megszereztél, amit meg lehet.
Képzeld csak el: négyszeres világbajnok lehetnék.
Miért kellene az neked, Muhammad?
- Nem kell. - Miért lenne az jó neked?
Semmi, csak jár a szám.
Háromszoros bajnok vagy. Egyedülálló. Senki nem veheti el tőled senki.
- Csak jár a szám. - Akkor jó.
1981. december, Nassau, Bahamák A meccs előtti sajtókonferencia.
Sokan kérdezték, hogy miért csinálom ezt?
"Bajnok, miért?" Mire én: "Miért? Mert ott van."
Miért mentünk a Holdra? Mert ott van.
Nem volt elég, úgyhogy most a Marsra pályázunk.
Miért a Marsra? A Hold nincs elég messze?
Miért a Marsra? Mert ott van, és esélyt kaptunk, hogy elérjük.
Miért térek vissza? Mert ott van.
Kezdődjék hát az este! Muhammad Ali visszatérése.
Hamarosan kezdetét veszi a dráma a Bahamákon.
Azt mondják: "Záróra, végeztünk."
De ha ezt Muhammad Alinak mondják,
minden idők legnagyszerűbb, legjobb bokszolóját utasítják vissza.
Emlékszem apu utolsó meccsére Trevor Berbickkel.
Deer Lake-ben voltunk, amit "Harcosok Mennyországának" hívott.
Épp futóedzést tartott a hegyen, amit csak a "Szenvedés hegyének" hívott.
Én ott koslattam mögötte, mögöttem pedig egy autó,
ami arra kellett, ha elfáradna.
Szóval ott futottam mellette a hegyen. 4-5 éves lehettem.
Szerintetek öregnek nézek ki?
Szerintem átkozott jóképű vagyok.
Sokat mondogatta, milyen nehéz is eljárni edzeni, korán kelni,
ilyen dolgoknak kitenni a testet, mikor már befutott.
Van egy nagy házad, gazdag vagy. De erőt ad a belső éhség,
a vágy, hogy magadnak és a világnak is bebizonyítsd, milyen jó vagy.
Akkor 38 éves volt. Már kialakult nála a Parkinson-kór.
Még nem tudtunk róla, de látni lehetett rajta, és hallani.
Érthetetlenül beszélt, nem tudta koordinálni a mozgását,
de akkor még nem tudtuk, miről van szó.
- Ennyi volt. Vége. - Micsoda meccs volt!
- Elképesztő küzdelem! - Nagyon jó meccs volt!
Ali sokkal jobb állapotban van, mint amire számítottak.
Itt mindenki úgy érzi, hogy Ali nyert.
Berbick fel-alá járkál.
A magasba emelte a kezét, mintha ő nyert volna.
Ám szemében szomorúság tükröződik, mintha rájött volna, hogy veszített.
Apám az a fajta ember,
aki egész életében azon lett volna, hogy visszatérjen.
Még viccelődött is ezzel, egészen 65 éves koráig.
"Ez aztán felrázná a világot, nem? Visszatérek, visszaveszem a címem."
Jay Edson bíró szavazatával 99-94.
Egyhangú a döntés: Trevor Berbick nyert.
Íme tehát, az eredmény.
Trevor Berbick nyert, egyhangú döntés alapján.
Apám minden akadályt legyőzött, akkor is, mikor minden ellene szólt.
Bebizonyította a világnak és magának, hogy valóra tudja váltani az álmait.
És szerintem erre szüksége is volt, részben ezért vált azzá, aki.
Ha nem így áll hozzá, nem lenne háromszoros nehézsúlyú világbajnok.
Nem tudott búcsút inteni a boksznak, így végül a boksz intett búcsút neki.
A boksz nélkülem is tovább él.
Amennyire tudom, a Concorde nem túl gazdaságos repülő,
szóba került, hogy kivonják a forgalomból.
Ha megteszik, attól még sugárhajtású gépekkel lehet majd repülni,
de Concorde-ok már nem lesznek.
Én voltam a boksz Concorde-ja, a többiek sugárhajtású gépek.
Én magasabban repültem, gyorsabb voltam, mint ők,
de hozzá kell szoknotok, hogy mostantól csak sugárhajtású géppel repülhettek,
Concorde-dal nem.
Épp Mike Tysonhoz igyekszünk.
Mike a világ egyik legkülönlegesebb embere.
Muhammad Alival egyszer épp New Yorkban voltunk,
amikor felhívtak minket egy javítóintézetből.
Azokat a gyerekeket soha nem kereste fel híresség, pedig jó gyerekek voltak.
Mi viszont úgy döntöttünk, elmegyünk.
Három hónappal később felhív Cus D'Amato és azt mondja:
"Gene, másodszorra is beütött a ménkő!"
"Itt van ez a kölyök. Egy nap ő lesz a következő nehézsúlyú világbajnok!"
"Ismer téged." Mondom: "Honnan ismerne, Cus?"
A történet az egykori nehézsúlyú világbajnok, Mike Tyson szemszögéből.
Éppen Bronxban, a Spofford javítóintézetben voltam,
amikor megismertem Muhammad Alit.
Egy nap, csak úgy megjelent nálunk. Szóltak, hogy van egy kis meglepetésük.
Láttuk a Legnagyszerűbb című filmet, erre nem sokkal később...
bejön Muhammad Ali. Na, az valami elképesztő pillanat volt.
Mondom, "Ez aztán nem semmi! Hogy lehetnék én is olyan, mint ő?"
Elkezdtem bokszolni, megismertem Cust,
aki nagyon jóban volt Alival, és felhívta telefonon.
Felhívta, elbeszélgettek.
Eredetileg Gene-t hívta, de Gene átadta a kagylót Alinak.
Volt, hogy egy-egy ilyen beszélgetésnél én is odamentem hallgatózni,
vagy felvettem egy másik készüléket és úgy hallgattam, mit mondanak.
Nem is tudom... akkoriban ez volt.
Minden a harcról, a háborúról szólt.
Harc és háború. Akkoriban ez volt a fő téma.
Ha pályafutásod csúcsán állsz ki ellene, ki nyert volna?
Ő?
Ali, Ali!
Ali! Ali!
Egy pillanat, egy pillanat, egy pillanat!
- Nagyon gyors voltam. - Az biztos.
De ha megüt...
- Már ha sikerült volna neki. - Na, erre mit mondasz, Mike?
Tudjátok, én hiú ember vagyok. Tudom, hogy nagyon jól bokszolok,
- de lehetek őszinte? - Persze.
Most fejet kell hajtani, meg kell vallani az igazat.
Ő itt minden idők legjobbja!
Nincs arra szó, hogy Muhammad Ali ki is valójában.
Tényleg, ami az életét illeti...
olyan nagyszerű, hogy ahhoz új szót kellene kitalálni.
Amiket érzelmileg és pszichológiailag elért,
amilyen nagy hatással bírt az emberekre.
Erre nem elég a "nagyszerű" szó. Mondom, új szót kell kitalálni.
Apám rendkívül sokoldalú.
Egyes oldalait megismerte a világ, másokat nem.
Hallani a meccseiről,
arról is, hogy szereti az embereket és jószívű,
de azt nem tudják, milyen apa, hogy mit jelent neki a család.
Régen mindig azt mondta:
"Ha felnőtök, azt akarom, hogy mi mind egy dombon éljünk,"
"ugyanabban az utcában."
Csodálom őt, amiért igenis erőltette, hogy a féltestvéreim,
és a házasságon kívül született gyerekei, szóval hogy mi mind itt,
LA-ben éljünk és megismerjük egymást.
Nem volt tökéletes ember, de ahogy velünk, a gyerekeivel bánt,
azért nagyra becsülöm.
Ha majd nagyok lesztek és megházasodtok,
és visszatekintetek a múltra,
azt mondhatjátok: "Nem éltem együtt az összes testvéremmel, "
"de apuci miatt sokat voltunk együtt. Apuci hagyta, hogy együtt játsszunk."
Még gyerekek voltunk, de ő már akkor azt mondogatta nekem:
"Rudy, látom a csillagokban. Isten beszél hozzám."
Elmondta, hogy híres lesz, és kérte, hogy legyek vele. Mondta, hogy szeret.
Annyira egy édes ember.
Isten megáldotta a jövőbelátás képességével.
"Én leszek a világ legnagyszerűbb bokszolója. Híres ember leszek."
"Azért akart híres lenni, hogy segíthessen másokon."
Ő egy igazán csodálatos...
Emlékszem, már gyerekként is mennyire büszke voltam rá,
szinte a sejtjeimben éreztem a büszkeséget. Euforikus érzés.
Egészen kicsi koromtól kezdve,
akárhova mentünk, felfigyeltek rá, de azt is észrevettem,
hogy az emberek hogyan reagálnak rá. Volt, hogy elsírták magukat.
Tudom, hogy anyám a válás után...
3-4 évig nem látta apámat. Aztán egyszer eljött hozzánk.
Akkor már 3 éve nem találkoztak.
Anyám újraházasodott.
Épp Venice Beachen éltünk.
Anyu ránézett apura, megölelte, elsírta magát és kiment a szobából.
Apu rám néz és azt kérdi: "Miért sír?"
Megkérdeztem anyut. Azt mondta: "A szemében megláttam Istent."
Mire én: "Aha. Értem, mire gondolsz."
Van ez a csillogás a szemében, és a lelke olyan mély,
hogy sokan, akik meglátják, szóhoz sem jutnak.
A szemébe nézve az ember, nem is tudom...
meglátja a hírnév és a sztárság sokkalta spirituálisabb oldalát.
Tudni akarod, hogyan vált híressé, miért szeretik ennyire az emberek,
tudni akarsz az elveiről, az életét övező ellentmondásokról.
Minden, amit átélt, hozzájárult ahhoz, hogy ma ott van, ahol.
A hullámhegyek, hullámvölgyek miatt az, aki.
Épp ott vagyok vele az edzőtáborban, Deer Lake-ben.
Farkasordító hideg van.
Mínusz 10, mínusz 20 fok is lehetett, jeges szél fújt.
Azt mondja: "Hé, George, sétáljunk egyet."
- "Elment az eszed?" - "Hé, George, sétáljunk egyet!"
- "Mi van?" - "Hé, George, sétáljunk egyet!"
Gondoltam, nyilván el akar mondani valamit.
Kimegyünk hát a hóba...
Csikorog a talpunk alatt a hó.
Megyünk vagy 9-10 métert, mire odaszól: "Hé, George!"
Gondoltam, "na, végre kiböki!"
"Tudod, hogy enyém a boksztörténelem leggyorsabb bal keze?"
Baktatok tovább.
Mondom: "Persze, a nehézsúlyú kategóriában."
"Nem. Minden súlycsoportban." Mondom: "Nem úgy van az."
Willie Pep, pehelysúlyú, középsúlyú. Sugar Ray Robinson... Nem.
"A tiéd a nehézsúlyú kategória leggyorsabb bal keze."
Azt mondja: "Minden súlycsoporté!"
"Akarod látni?" Mondom: "igen."
"Megmutassam még egyszer?"
Ő a 20. század egyik legnagyszerűbb embere.
Minden idők egyik legnagyobb hőse. Minden időké, nemcsak a korszakunké.
Ő a valaha élt leghíresebb amerikai.
Mind a mai napig. Örökre.
Hiszen ki ne tudná, hogy ki az a Muhammad Ali?
A második meccse Joe Frazierrel.
Madison Square Garden, New York City. Könnyedén elverte Joe Fraziert.
Másnap sajtókonferenciát tartanak.
A Central Park keleti végénél lévő Essex House-tól...
egészen a Madison Square Gardenig gyalog mentünk.
Jól nézett ki és tudta is magáról. Minden tükörben tetszett magának.
Folyton nézegette is magát, ha valahol tükröt látott.
Mire a Madisonhoz értünk, minimum ezer ember jött mögöttünk.
Körbenéztem, és rájöttem arra, hogy Muhammad több puszta bokszolónál.
Sokkal több annál. Ő volt a világ királya.
Tegnap azt álmodtam, hogy te és én együtt voltunk, vénemberek voltunk.
Üldögéltünk, beszélgettünk, jól szórakoztunk.
Azt kérded tőlem: "Emlékszel, Gene? Emlékszel, Gene?"
Muhammad Ali!
Bárcsak rólam is lennének ilyen felvételek, amikor még kicsi voltam.
Sokaknak eszébe jut, másoknak nem, hogy felvegyék a hétköznapokat.
Allahnak hála én értékelem az életet,
és tudom, milyen nagyszerű dolog,
hogy öregkorunkban visszautazhatunk az időben.
Csodálatos dolog felvételeken megőrizni ezt a korszakot.
Történelmi tudatosságnak hívom. Én mindig a történelemre gondolok.
Ha valaki eltűnődne azon, hogy én, Muhammad Ali...
miért készítem ezeket a felvételeket: azért, mert a történelem gyönyörű dolog.
Csak éljük az életünket, nem is tudjuk, mekkora kincs.
"Szerelembe estünk..."
"A Blueberry Hillen..."
"Az enyém volt..."
"Hol volt, hol nem volt..."
1979. december 6, körülbelül este 11 óra.
Kijelentkezem. Viszlát mindenkinek!
Mit mondasz, kisasszony? Úgy érted, lezuhanunk?
Mondjak el egy imát? Idézzek a Bibliából?
Nos, én nem ismerem a Bibliát.
Tegyek valami vallásosat? Oké, gyűjtést rendezek.
A 72 éves Muhammad Ali az arizonai Phoenixben él feleségével, Lonnie-val.
Kilenc gyermeke van.
Támogasson minket, legyen VIP tag, így megszűnnek a reklámok www.OpenSubtitles.org