Толкова ли лесно може да бъде да обичаш, когато всъщност намериш любовта?
Когато си бил уплашен от това чувство толкова дълго.
ТОЙ МЕ ОБИЧА
Хермес Питакос
Сану Шотека
глас зад кадър Танос Лекас
сценарий и режисура КОНСТАНТИНОС МЕНЕЛАУ
НАПУСКАНЕ НА ГРАДА Бях твърде изплашен да напусна града.
Звучеше ми все едно ще изпусна от живота.
Дори ако напуснех само за малко.
Мразех живота си по това време.
Не чувствах нищо и отдалечен с месеци.
Ти каза, че има един красив плаж на това място.
Бил си тук веднъж някога.
Ще ни се отрази добре.
Да изживеем нещо красиво.
Ще бъде спокойно и тихо.
Чудех се, дали това е някакъв тест.
Да ни доведеш на това място.
Да видим, как било, ако сме съвсем сами, заедено, заобиколени от красота.
Дали ще ми спра да те обвинявам за всичко, което не съм?
Може би...искаше да скъсаш с мен?
Ако не можем да се наслаждаваме на любовта на това място, значи всичко е свършило.
Исках да дам всичко от себе си да накарам това да проработи.
Въпреки, че сега беше трудно да не показвам моята тъга.
Следвах те.
Не очаквах нищо.
Само, когато се гмурках,
в тази прозрачна вода,
когато осъзнах, колко ми е липсвало това.
Почувствах моменти на щастие,
каквито винаги съм искал-
И бях доволен да съм там, с теб.
Изведнъж...
нови неща ми дойдоха на ум,
нови планове за бъдещето.
Да правя планове е любимото ми нещо.
Нещо, което спрях да правя в града.
Защото повечето от тях пропадаха, един след един.
Разрушени.
Спомням си първият път, когато те видях.
В онова кафе, в което работеше.
Бях твърде срамежлив да кажа, каквото и да било.
Разпитвах всеки за теб.
Но ти беше с някой друг по това време.
Както и аз.
Отне ни малко време за да се свържем
и малко по-късно, когато и двамата бяхме свободни
излязохме на среща.
Беше лято,
двамата бяхме толкова сладки в нашите къси шорти.
Отидохме в лятно кино,
но едва ли видяхме нещо от филма.
Продължавахме да се гледаме един друг,
държахме се за ръце,
не ни пукаше, какво ще помислят хората
в нашия малък, провинциален град.
И двамата плакахме тази нощ.
Беше ...облекчение...
да повярвам, че бях намерил някого най-накрая...
да обичам.
И двамата имахме нужда от това... толкова много.
Не знаехме дали сме добри един за друг,
но не ни пукаше.
Чувството беше твърде силно.
Бяхме се намерили един друг.
Бяхме толкова невинни и наивни тогава.
Аз се влюбих в теб почти веднага,
защото ти изглеждаше толкова добре.
Но това бяха само първи впечатления.
По-късно, видях истинският теб.
Ти ме се отдаде изцяло, без да задаваш въпроси.
И аз направих същото.
Пристрастихме се един към друг.
Изгубихме себе си в нашата взаимност.
Сексът с теб беше невероятен.
Беше наситен и емоционално мощен.
Но най-доброто беше да се събудя до теб.
Да гледам в очите ти на сутринта.
Правехме всеки ден да си заслужава.
Така свикнахме един с друг.
Несигурността ми да изчезне.
И да се покаже любовта ми.
Привързах те към мен.
МОИТЕ НЕСЪВЪРШЕНСТВА
В началото...беше като игра.
Трябваше да те имам.
Държах се по най-добрия начин.
Но когато вече те имах....
нещо се промени.
Те се отнасяше към мен с любов и уважение
и аз не можех да те манипулирам, както обикновено правех при връзка.
Трябваше да пропъдя несигурността си и слабостите си
и да се отнасям с теб със същото уважение, с което се отнасяше и ти.
Но аз не бях готов.
Никога не можех да видя себе си готов.
Това изискваше от мен да бъда перфектен.
Какъвто беше ти.
Но аз не бях.
Бях далеч от перфектен.
И вместо да се нахъсам да бъда,
аз тласнах себе си в обратна посока.
Обърнах се срещу теб.
Срещу нас.
Не можех да търпя нашата различност.
Ти беше толкова балансиран, а аз не бях.
Така поне аз го чувствах.
Но моята несъвършеност нямаше особено значение за теб.
Не можех да устоя на любовта ти.
Обичах те...
но никога не можех да се отпусна с теб.
Исках да й се наслаждавам
и да бъда част от твоите свободен дух и природа.
Исках да прегърна красотата, която ни заобикаляше,
по начина, по който ти.
Но аз не бях ти...
вече.
Всеки път, когато се карахме, беше погрешно.
Заради грешните аргументи, които имахме.
Кой може да забрави всичко, което се казвахме, за да се нараним един друг.
Всички онези ужасни неща, които аз казвах.
Само за да те ядосам.
Да те отблъсна,
за да не се чувствам виновен за всички поражения,
за които аз бях виновен.
Колко егоистично от моя страна, да накарам теб да изглеждаш лошия:
за твоя избор на кариера,
само защото моята не вървеше на никъде.
Но всяка кавга,
беше последвана от честни сълзи,
безкрайни прегръдки
изключителен секс
и магнетични
интимни моменти.
Въпреки това, те все пак
не можеха да отмият празнотата,
която чувствах отвътре.
Имаше вяра, че един ден всичко ще бъде наред,
че ще го направим по-добро.
Ти казваше, че вярваш в красотата,
в подмолната и грозна,
разрушена фасада.
Аз бях невинен.
Как можех да не искам да бъда с теб?!
Шегувах се с теб, като казваше такива неща, но дълбоко в мен, обичах това.
И знаех, че си прав.
Ти често беше прав.
Но аз не можех винаги да го призная.
Когато се карахме...
беше толкова детайлно, какво не беше наред с моите избори, с моята работа,
моите приятели, моят начин на живот.
И това ме подклаждаше да съм ядосан на теб, а не на себе си.
Бях концентриран да докажа, че ти си виновен,
вместо да призная, че си прав.
и да приема предложението ти да ми помогнеш.
Ти натискаше бутоните ми по очевиден,
почти детински начин се бореше за да ми помогнеш.
Но не се получи.
Това само го правеше по-лошо.
Последното нещо, което исках беше моят ужасен живот
постоянно да бъде готов да търпи, човекът, когото обичах.
Но...ти също беше млад.
Ни не обичахме.
Въпреки всичко...
да говоря с теб, винаги се чувстваше правилно.
Когато не бяхме толкова осъдителни
ти имаше отговори на всички мои глупави въпроси.
Ти често знаеше, кое е най-доброто.
Дори сега
аз винаги трябва да съм против това, което ти казваш.
Това е защото не исках да призная, че ме познаваш по-добре, отколкото аз самият.
Но в края на краищата,
тихо следвах твоят съвет
и прекарвах часове, мислейки върху твоите думи,
които обичах...толкова много.
ЩЕШЕ МИ СЕ ДА СЪМ ИМАЛ ТВОЕТО ДЕТСТВО
Често се чудех, какво правиш, когато не бях до теб.
Ревнувах те, но никога на го показвах.
Всички те обичаха
и как може да е обратното?
Ти винаги имаше да кажеш хубави неща за всеки.
Винаги весел,
винаги позитивен.
Твоята връзка със света беше загадка за мен.
Ни сме израснали по коренно различен начин.
Ти идваш от здравословно място.
Щеше ми се да съм имал твоето детство.
Обвинявах те, че излизаш вечер с мен,
да взимаш наркотици, да флиртуваш, да купонясваш.
Но това за теб беше невинно.
Изглеждаше, че няма никакви последствия.
При мен, това беше обсебване.
Пристрастяване.
Не можех да го избегна.
Очаквах от теб да направиш нещо за това, да ме спреш,
да ме спасиш от самия мен.
И до известна степен ти го направи,
беше винаги до мен.
Позволи ми да играя моята игра,
позволявайки ми да го изхвърля от системата си,
но аз не можех да спра.
Аз често мислех, че правя тези неща,
защото ти не си правилния човек за мен.
Че правилният човек, ще спре моята несигурност.
Че ще запълня празнотата.
Че неговата любов ще разреши всичко.
Но по-късно осъзнах, че никой не би могъл да стори това.
Гадже, е някой, когото обичаш,
не някой, когото използваш да излекува твоите рани.
Това е нещо, което всеки трябва да направи сам.
И обикновено това просветление идва, когато паднеш до най-ниското ниво,
което беше точно дупката, към която аз се бях устремил.
Преди теб, можех да купонясвам яко и да се чувствам добре със себе си.
Ти преобърна всичко това с главата надолу.
Да бъда с теб го чувствах като битка.
Ти никога не каза много, но смисъла беше ясен:
това, което ти имаш предвид беше, че правя всичко погрешно.
Ти знаеше, че се чувствам виновен за това, което бях,
в това, в което се бях превърнал.
Беше трудно да бъдеш с някой като мен.
Особено, когато трябваше да се доказвам пред теб в същото време.
Нямахме еднакви средства.
Ако не беше заради мен, не знам, колко често би излизал навън:
или да взимаш наркотици, или да експериментираш с момчета-
Ти го правеше заради мен, за да бъдеш с мен.
Караше ми да застана в лице с глупостите си.
Знаех, че харесваш хубавите неща в мен
и искаше да бъда себе си.
Да бъда добър, какъвто бях някога.
Да бъда най-добрият.
Разказваше ми твоята история за пътуването ти до Тайланд.
Описвайки приликите на физическата и емоционалната среда.
Знаех, че си бил на това пътуване с мъж.
Знаех го, защото веднъж ти ми каза.
Единственото, което всъщност ти искаше, беше да започнем разговор,
защото бяхме мълчаливи толкова дълго време.
Аз си помислих,
че искаше да докажеш нещо или нещо подобно.
Че е било по-добре с него,
защото ние сме нямали такива невероятни моменти заедно.
Но разбира се,
ти никога не би направил това.
Искаше просто да говорим за Тайланд.
Бях уплашен от това.
Вината не беше твоя,
но свръх драматичен, както винаги,
аз станах и отидох обратно в палатката,
оставяйки те съвсем сам.
...И ГО ДОВЕДОХ В КЪЩИ.
Не бях спал добре предната нощ.
Започнах да мисля, какво оставихме зад нас.
Знаех, че ако изключа и се съсредоточа с новото, което ме заобикаля,
ще ме накара да се почувствам по-добре,
да мисля по продуктивно, да се забавлявам.
На повърхността, аз правех, каквото правеше и ти.
Лежах на плажа, печах се на слънцето, опитвах се да се успокоя..
Но успокояването изглеждаше невъзможно.
Нямаше нищо застрашаващо в природата, която ме заобикаляше.
Нямаше някаква причина за мен да се тревожа за нищо.
На бях разтревожен.
Миналата зима беше побъркваща.
Бях обсебен от идеята, че не съм достатъчно добър за теб.
По принцип- за каквото и да било.
Трябваше да намеря начини за да мога да стоя до теб.
Вместо да работя повече, да се опитвам повече,
аз се вкарах в капана на пороците в живота.
Исках да ми изневериш, за да те обвиня в нещо.
Исках да се провалиш, за да сме квит.
Насърчавах те към това.
Твърде глупаво беше да мисля, че мога да те подтикна към нещо такова.
Ти не можеше са разбереш, какво става с мен.
В това нямаше никакъв смисъл.
Оставих те да мислиш,
че объркването ти да разбереш, какво имам предвид
е собствената ти неспособност да ме разбереш.
Не можех да спра да мисля за онази нощ:
нощта без лице,
похарчихме всички пари за наркотици
и аз поканих едно момче да купонясва с нас.
Аз го харесвах и знаех, че и ти го харесваш.
Ти го беше виждал да играе в една пиеса
и не спираше да говориш, колко добър е като актьор.
Вече беше минала почти година с кавги, наркотици и липса на пари.
Мислех, че искаш да скъсаме.
Не бях сигурен, какво си направил, ако въобще нещо си направил.
Виждах, че се уморяваш от нас,
но никога не си тръгна.
Ти беше винаги...там.
Защо ме обичаше?
До определена точка - и в мен имаше само студени чувства.
Знаех, че също те обичам, но почувства ли го?
Приех те като нещо гарантирано.
Ти никога нямаше да ме напуснеш, така че си позволявах повече грешки.
Така че го доведох в къщи.
Бяхме разговаряли да опитаме с други момчета,
защото не бяхме опитвали, а всички наши приятели го правеха.
Нашата моногамност беше измислица за нашите гей приятели.
Дори никой не вярваше, защото се държах курвенски като излизахме по купони.
Но истината е, че освен закачките, никога не бях спал с никого друг.
И дълбоко в себе си знаех, че ти със сигурност също не си.
Независимо колко много се опитвах да убия моята романтична страна,
не успях.
Но в средата в която се движехме,
същата, от която бяхме част,
беше лесно да опиташ нещо, което беше абсолютно обратно на твоите принципи.
Обратното, на това кой си.
Спомням си, че беше ужасно.
И мръсно.
Бяхме толкова не на себе си.
Аз започнах всичко.
Казах му да се обърне,
защото той ме гледаше втренчено.
Аз не можех да те погледна.
Ние не се докоснахме.
Това не бяхме ние.
Беше вече сутрин и аз трябваше да отида на работа.
Той остана с теб в леглото.
Вървях по улицата убеден, че той те е чукал, след като тръгнах.
Искаше ми се, ти да си го чукал, за да те обвиня за всичко.
Не можех да понеса мисълта да обвинявам себе си.
Не можех да понеса мисълта, ти да си го чукал.
Не можех да понеса нищо от това.
Дори, когато бяхме в леглото предната нощ,
твърде надрусани дори да се чукаме нормално,
мислех, че двамата се докосвате романтично,
чувствайки се един друг, свързвайки се...
Нещо се промени след тази нощ.
Ние изгубихме нещо.
Престанах да те чувствам.
Почувствах се...
толкова сам.
ТЪМНИНА
След дългата ми разходка,
лежах пред палатката ни, опитвайки се да се отърва от мислите си.
Ти седна до мен.
Предполагам, че се чудеше, къде съм бил.
Нямаше да се връщам към онази ужасна нощ.
Вече говорихме за нея толкова много.
Не можех да ти причиня това отново.
Казах...
че не се чувствам много добре.
Не можех да ти кажа за онази чистота на ума,
сравнен с моя.
За уморената психика-
Нечий друг ум се въртеше в кръг с мислите
и случаите, които вече бяхме изхвърлили в миналото си.
Аз отново повдигнах притесненията си относно пари, кариера. Всичко това.
Но това беше лъжа.
Това бяха важни проблеми,
но те всъщност нямаха значение тогава.
Те бяха само резултат, от истинския проблем пред мен.
Пред нас.
Което означаваше пред мен, основно.
Беше ми трудно да намеря смисъл в повечето неща.
Бях почти основно движен от моите емоции.
Бях тъжен, егоистичен, несигурен и заробен от моите пороци.
Щетите от произхода ми се показваха.
Криенето през всичките тези години, лъгането, преструването...
страха да обичам, страха, че любов няма да е достатъчно,
че ще свърша сам,
те прецаква, когато си дете.
Прецаква те за цял живот.
Смяната на пейзажа, не го прави по-добро.
Всъщност показа много по-ясно, колко прецакан бях.
Ти се опита да ме ободриш,
казвайки ми, колко съм талантлив.
Давайки логични обяснения защо все още не съм успешен в работата си.
Защо все още се боря.
Аз бях честен за моите чувства.
Дори се почувствах по зле, сред природата, отколкото се чувствах в града.
Вече не беше живот в града, да ти стоваря цялата вина.
Виновен бях аз.
Не позволих красотата да ми се отрази.
Пропаднаха опитите ти да ме накараш да се почувствам по-добре.
Убих ли нашата любов онази вечер?
Беше чиста.
Старомодна.
И по-наивна, отколкото съм свикнал.
Убих ли я, като го поканих?
Това ли онази мисъл, която не мога да преодолея?
Върху какво да се съсредоточа?
Върху причината за моята депресия или върху последствията?
Не бях толкова силен.
Може би онази нощ, с това момче, беше твърде много.
Ние престъпихме линията.
Не можех да се отърва от това.
Почувствах се... предаден,
но не можех да го кажа
и не можех да си позволя да се чувствам така.
Беше все едно, когато открих, че съм гей, когато бях малък.
Не исках да се чувствам по този начин. Това болеше.
Но това беше истината.
За известно време не можех да разбера как ти позволи това да се случи.
Аз бях извън контрол, но ти не беше.
Трябва да е имало някакво удоволствие,
което си получавал от този от този отхвърлен начин на живот.
Все още обвинявах теб за това.
Но аз бях виновният.
В каква каша се забъркахме.
Преоткрих тъмнината още веднъж
Дори тук.
ВСИЧКО, КОЕТО НАИСТИНА ИСКАХ БЕШЕ ТИ
Това място... не можеше да бъде по-красиво.
Но аз все пак успях да го принизя и за двама ни.
Да съм заобиколен от хора само ме правеше да се чувствам по-самотен.
Успях най-накрая да ни докарам до ръба.
И го почувствах наистина защото беше тихо,
не се карахме или викаме един на друг
Всъщност бяхме мили един с друг.
Като че наистина всичко беше свършило.
Можех да почувствам студената реалност на мощна несигурност да се промъква в мен.
Не можех вече да те приемам като нещо гарантирано.
Почувствувах се толкова....отчайващо сам
и уязвим.
Почувствах се толкова виновен,
че не означавам нищо за теб.
Знам че ме остави известно време
за да спреш да се преструваш, че нещата ще станат по-добри.
Аз наистина не те заслужавах.
Нямаше те няколко часа,
взе телефона си, така че предполагам, че искаше да се обадиш у дома
и ли на приятел, с който да си поговориш.
Някой друг, освен мен, за да получиш разбиране,
да обмениш мисли.
Аз дори не си помислих да направя същото.
Исках да съм изгубен.
Нямах нищо за казване, на никой. Вече.
С изключение на теб.
Но докато те нямаше,
беше лесно, да се върна в себе си, при моя деструктивен ум
предполагайки, че си някъде там и флиртуваш.
Моята самота се превърна в лудост.
Попитах те, дали по-скоро би бил тук с някой друг.
Ти толкова се ядоса.
Беше толкова незряло от моя страна дори да ти задам този въпрос.
Разбира се, че ще кажеш не.
И сега разбирам това.
Ти ме обичаше.
И не би бил с никого другиго тук, а с мен.
Деструктивната част от мен искаше да прекрати всичко това.
Или може би, да го направи по-драматично.
Да изтласка всичко до ръба.
Да изпадна отново в старите си номера:
никога вината не е моя.
Винаги гръмогласен и драматичен, и викащ, и крешящ
за да получа внимание,
за да избягам от моите нещастност и досада.
Казах ти, че мисля за онази нощ.
Че не мога да забравя за нея.
Че не разбирам, как ти можеш.
Как може да бъдеш толкова безгрижен.
Ти вече ми беше обяснил, как си се почувствал след онази нощ.
Казах, че трябва да скъсаме.
Намерението ми беше да те нараня.
И ти да се разстроиш би било моята награда.
Исках да кажеш не.
Да ме увериш, че не е свършило.
Че ти ме обичаш,
да се противопоставиш, на моето предложение, че трябва да скъсаме.
Да се разстроиш и да се бориш за мен.
Исках да бъде драматично.
Имах нужда от вниманието.
Но... ти не каза нищо.
Ти... просто тръгна.
Остави ме сам,
не падна в капана.
Ти се върна,
но нямах смелост да те доближа.
Все още исках, ти да ме гониш.
Сериозно,
едва ли си мислех, че заслужавам, каквото и да е от това.
Исках да видя залеза, сигурен, че ще ме последваш
и красотата на пейзажа ще направи някакво чудо.
Вероятно... че всичко ще се нареди някак си.
Мисълта да те загубя беше твърде силна.
Обясни ми тихичко,
че искаш да си помислиш за това.
Да си помислиш за "нас".
Тъй като нещата не са се подобрили, тогава може би ще сме по-добре разделени,
каза ти.
Може би, като сме заедно, саботира усилията ни за щастие.
Толкова се уплаших.
Никога не исках да съм далеч от теб.
Това, което наистина исках... беше...ти.
ТОЙ МЕ ОБИЧА
Взирах се в морето дълго време,
чаках да дойдеш и да обясниш, защо трябва да се разделим.
Знаех, че ще бъдеш прав, независимо. какво ще кажеш-
Гледах в морето и това беше като медитация.
Мислите ми, стана двигател пред очите ми и всичко беше тъмно
и тогава ти се върна.
Знаеш ли какво?
Аз те обичам!
Трябвало ти е много смелост за да направиш това.
Би било по лесно, просто да си тръгнеш и да се забавляваш.
Да бъдеш свободен.
Да намериш някой нов.
Знаех, че не искаш да си с мен, защото се страхуваш, че ще бъдеш сам.
Че всъщност си с мен, защото наистина ме обичаш.
По един магичен начин.
Ние бяхме различни,
различни характери, различно минало,
но това, което беше общото е, че се чувствахме по един и същ начин.
Логично, няма резон да бъдем заедно.
Но нашите сърца яха станали едно.
Ти каза, че няма значение че ти вдигам пара,
ако съм в беда.
Ще израста това.
Семействата винаги се държат един на друг, така че
ние сме семейство
това е истината.
Останах във водата дълго време,
за да ти изглеждам още по-добре.
Във водата,
почувствах, като че ли ме бе позволено да бъда отново малко момче.
Твоето малко момче.
Отново харесвах всичко, което беше пред очите ми,
защото ти беше там.
Почувствах се свързан.
Можех да те почувствам отново.
Същите емоции, когато те срещнах за първи път.
Същите, когато бях дете.
Почувствах се толкова в безопасност.
Пейзажът се промени в нещо невероятно!
Сега можех да го видя истинският.
Беше мирно.
Времето нямаше значение.
Не мислех,че мога да се чувствам така без наркотици.
Ето това е чувството за любов.
Тези моменти на любов ще останат завинаги.
Ти и аз сами...на нашият плаж,
гледайки как залязва слънцето.
Бях щастлив.
НАШИЯТ РАЙ
Останахме за по-дълго, не съм сигурен колко по-дълго.
Бях толкова вглъбен в нас, за да се притеснявам за времето.
Знам, че това място и времето, което прекарахме там
има нещо общо с твоето решение.
Ти го прегърна,
всички тези удивителни елементи на природата,
които могат да имат положително въздействие върху човешкото същество.
Видях как ги поглъщаш.
Вдишваш ги:
водата, чистият въздух, невероятната красота на земята.
Толкова много пъти, като погледна обратно към това лято
си мисля, че преувеличавам, може би не беше толкова чисто, колкото си спомням.
Може би ти остана по егоистични подбуди.
Животът не винаги е толкова сладък, колкото изглежда-
Има винаги борба с реалността.
Но той беше сладък-
И беше романтичен.
Беше неподправен.
Ти превърна тъмнината в светлина.
И не можехме да бъдем на по-добро място да пристъпим отново един към друг.
Островът се превърна в нашият рай.
За първи път, след много дълго време
исках да почувствам нашата любов.
Обичах себе си, че чувствам отново.
Тогава,
в това бъдеще, в което оказвах да погледна,
те загубих.
Но любовта, никога на изчезва.
Имах дълъг път пред себе си,
за да се оправя и все още имам много да свърша.
Никога да не забравям да съм ти благодарен, че ми показа пътя,
подтиквайки ме да взема правилния завой,
това лято, когато трябваше да си тръгнеш.
Това е. Ти остана.
Превод, тайминг и субтитри: sofiaguy™, 2019 https://sofiaguy.space