Семейство Ричард и Франческа ДЖОНСЪН.
МОСТОВЕТЕ НА МЕДИСЪН
Здравей, сестричке.
Майкъл, ако мога само да те помоля
да подпишеш ето тук,
което ти прехвърля собствеността над съдържанието в касетата.
Благодаря ти. Също и тук, с което освобождаваш банката
от отговорността за съдържанието. - Вълнуващо е, нали?
Може би ще открием, че майка ви тайно е притежавала милиони долари.
Е, можем да започваме. Докато уредим подробностите,
майка ви остава в ритуалния дом на Сийдър Хайтс.
Мислех, че всичко е уредено. - Има един проблем.
Какъв проблем? - Майка ви е заявила категорично,
че желае да бъде кремирана. - Кремирана ли?!
Знам, и аз изобщо не го разбирам. - Кога го е решила?!
Явно точно преди смъртта си. - Това е лудост!
Друг не се е кремирал. - Много хора го правят.
Не и от моето семейство. А и татко купи два гробни парцела
в Преъри Хилс - един за него и един за мама.
Ясно е посочено в завещанието... - Не ме интересува.
Може би мама не е била на себе си. Може би не е знаела какво говори.
Ако е искала да бъде кремирана, защо по дяволите е оставила татко
да купи два парцела, а? - Тя беше много изчерпателна.
Пожела тленната й прах да бъде разпръсната от моста Роузман.
Какво?! - Г-н Питърсън, сигурен ли сте,
че мама е написала всичко това? - Заверено е нотариално
и свидетел е г-жа Луси Дилейни. Можете да попитате нея.
Коя пък е тая Луси Дилейни?! - Спомням си г-жа Дилейни...
Не ме интересува дали е законно, или не. Няма да я кремираме
или да разпръскваме прахта й от някакъв си мост,
където не можем да я посещаваме.
Да не говорим, че ще я газят коли и кучета ще се изхождат.
Няма да го направим! Не съм сигурен дали християнството го позволява.
Може би е по италиански. Майка им беше италианка.
Не е от значение! Продължете.
По-късно пак можем да го обсъдим. А сега да отворим кутията.
Майкъл, погледни.
Виждал ли си тези снимки на мама?
Били са в този плик от 1965 г.
Тук е без сутиен.
Това е мостът Холиуел.
В случай, че някой се поинтересува. - Защо тук има два нотариални акта?
Този е за допълнителните ниви, които е закупил през 1959 г.
А този?
Това са разписки за оборудването, което майка ви е продала.
А тези са за първия парцел, който баща ви е закупил и да видим...
Майкъл. - Да.
Какво? - Би ли дошъл тук за малко?
Какво?
Къде ще ходим?
Споменава ли ме и мен там? Случайно да ми завещава нещо?
Не.
Какво става?
Тъкмо се чудехме дали не би било по-добре,
ако само двамата с Каролин разгледаме тези неща насаме.
Не искаме да ви караме да чакате някъде наоколо.
Ще се обадя в кантората ви за юридическото оформяне.
Старая се с всички сили...
да анализирам фактите по начин, който ще ми позволи да продължа,
осъзнавайки, че пътищата ни се разделят и после...
Но после поглеждам през обектива на апарата си и ти си там.
Започвам да пиша статия, и мигом усещам, че я пиша на теб.
Вече ми става ясно, че цял живот сме се стремели един към друг
към онези незабравими 4 дни.
Не желая да слушам повече! Изгори проклетото нещо.
Не искам и да го чувам. Изхвърли го.
Какво казва по-нататък?
Просто продължава с това, че ако мама има нужда от него,
може да го открие във Вашингтон чрез сп. "Национална География".
Бил е фотограф.
Обещава повече да не пише. И след това всичко, което казва, е:
"Обичам те, Робърт."
Робърт? Господи! Ще го убия.
Ще е малко трудно. Вече е мъртъв. За това става дума в писмото
от адвоката му.
Завещал е повечето от имуществата си на мама!
И е пожелал...
Какво? - Да бъде кремиран
и прахта му да бъде разпръсната от моста Роузман.
Проклет да е! Знаех си, че сама мама не би измислила това.
Един проклет и извратен
фотографски ум й е повлиял.
Кога е умрял мръсникът? - През 1982 г.
Чакай малко, това е било три години, след като татко...
Мислиш ли, че? - Не зная! В пълна загадка съм.
Така ми се пада задето заминах.
Били сме още деца, когато това се е случило.
Не мога да го повярвам.
Мислиш ли, че тя е правила секс с него?
О, Майкъл, все още ли вярваш в Питър Пан и Великденския заек?
Не ми говори по този начин. Тя ми беше майка, за Бога!
А сега откривам, че е била...
Какво? Не го казвай! - А какво да си мисля според теб?
Не мога да повярвам, че никога не ми е споменавала.
Чувахме се поне веднъж на седмица. Как е могла да постъпи така?
Кога се е запознала с него? Татко знаел ли е?
Има ли нещо друго в този плик?
Не, не мисля.
Прочети го ти. - Ти го прочети.
Януари 1987 г.
Скъпа Каролин, надявам се, че четете това с Майкъл.
Сигурна съм, че той няма да има силата да го прочете сам
и ще има нужда от помощ да ме разбере...
Първото и най-важно нещо е, че ви обичам и двамата от все сърце.
И макар че се чувствам прекрасно, исках да опиша,
извинете за думата, похожденията си.
Не мога да повярвам, че си прави майтап с това.
След като прегледате депозитната касета,
съм сигурна, че ще откриете това писмо.
Неимоверно трудно е да го напиша на собствените ми деца.
Можеше и да го оставя да умре с физическото ми тяло.
Но със старостта страховете на човек утихват.
Това, което става все по-важно е да бъдеш опознат.
Разбран за всичко, което си бил през този кратък престой.
Колко тъжно е да напуснеш тази земя,
без най-обичаните от теб хора да са те опознали кой си всъщност.
Лесно е за майката да обича децата си, независимо от всичко.
Не зная дали за децата е така лесно.
Толкова сте заети да се сърдите, че сме ви възпитавали неправилно.
Името му беше Робърт Кинкейд.
Беше фотограф и дойде тук през 1965 г.,
за да снима покритите мостове за статия на "Национална География"
Спомняте ли си, когато получихме този брой на списанието,
почувствахме се като знаменитости и се абонирахме.
Това е мостът Роузман.
А това трябва да е Робърт Кинкейд.
А това е медальонът на мама.
Не искам да му се сърдите. Надявам се, като узнаете историята,
да мислите с добро за него, дори да сте му благодарни.
"Всичко е в трите тефтера."
Беше седмицата на панаира на щата Илинойс.
Двамата щяхте да ходите с баща ви,
да покажете расовия бик на Каролин.
Заминахте в неделя през нощта. Знам, че звучи ужасно...
но нямах търпение да тръгнете. Нямаше да ви има до петък.
Четири дни. Само четири дни.
Майкъл! Карли! Ричард, вечерята!
Какво ти казах за вратата, а? - Съжалявам.
Ще кажеш ли благодарствената молитва?
Благодаря ти, Господи.
Още зеленчуци с месо.
Една филийка хляб.
Мерси.
Скапано чекмедже! - Чакай.
Иска се чалъм, а не сила. - Извинявай. Не исках да ругая.
Искам да се въздържаш от пикантната храна.
И ми обещай... - Заклевам се. Само с филтър.
Не повече от половин пакет на ден. Чат съм.
Д-р Рейнолдс каза да ги спреш. - Знам, само се пошегувах.
Все пак не искаш ли да дойдеш? - Категорична съм.
Какво ще правиш четири дни като свободна жена?
Същото, което правя като работна ръка, но с по-малко помощ.
Няма да мога да спя. Не мога да заспя, ако те няма до мен.
Това са само четири дни, нали?
Къде се губиш, за Бога?
Изпусна ги. Вече заминаха.
Защо ме обичаш толкова много? Аз не те харесвам чак толкова.
Слизай долу.
Обичаш ли тази песен?
Само ти и аз сме, приятелче.
Само ти и аз.
Здравейте.
Преследва ме натрапчивото чувство, че съм се изгубил.
В Айова ли трябва да сте? - Да.
Е, тогава не сте толкова изгубен.
Търся един мост...
Един от онези покрити мостове, намиращи се в околността.
Мостът Роузман ли?
Точно така.
Съвсем близо сте. Само на около 3 километра оттук е.
В коя посока?
Тръгнете по този път. Като стигнете Кътър, завийте наляво.
Кътър?
Кътър е ферма - малка къщичка, близо до пътя.
Голямо зло жълто куче. - Зло жълто куче, така...
След това продължавате по този път, докато стигнете разклонение
и остават по-малко от километър.
А след разклонението накъде?
Надясно. И после трябва...
Не, не. Не това разклонение. Извинете ме.
Минавате семейство Питърсън. - Питърсън.
Питърсън е ферма. И като минете старото училище, завийте наляво.
Щеше да е по-лесно да ви обясня, ако пътят беше обозначен.
Със сигурност е така.
Мога да ви заведа, ако желаете.
Или мога да ви кажа. Мога да ви заведа, или да ви кажа.
Както искате. На мен ми е все едно.
Не искам да ви откъсвам от ангажиментите ви.
Не, тъкмо мислех да пийна малко студен чай
и после малко да безделнича, но това може да почака.
Добре. - Само да си взема обувките.
Не съм очаквал да имам компания.
Накъде потегляме?
Навън, после надясно. - Навън, после надясно.
Чудесно ухание притежава Айова. Специфично за тази част от страната.
Знаете ли какво имам предвид? - Не.
Малко трудно е да се обясни. Май се дължи на глината в почвата.
Осезаем, земен, животворен. Е, може би не животворен.
Не го ли помирисвате?
Може би, защото живея тук. - Да, може би затова.
Обаче мирише страхотно.
От Вашингтон ли сте по принцип?
Да, живях там някъде до средата на 20-годишната си възраст.
Преместих се в Чикаго, когато се ожених.
Кога се върнахте? - След развода.
А вие от колко време сте омъжена?
От дълго време.
Дълго време значи? - Да.
Ще е невъзпитано ли да попитам откъде сте родом?
Не, няма проблем да попитате. Аз съм от...
Родена съм в Италия. - Италия?
От Италия, та чак в Айова. Къде точно в Италия?
Живеехме в малко градче в източната част на страната.
Малко известно - Бари. - Бари ли?
Да, знам го Бари. - Не.
Да. - Наистина ли?
Веднъж бях назначен в Гърция
и пътувайки към Бриндизи, минах покрай Бари.
И като гледах навън, страната изглеждаше красива.
Така че слязох от влака и останах за няколко дни.
Слязъл сте от влака, само защото е изглеждала красива ли?
Да, наистина.
Извинете ме.
Искате ли цигара? - Разбира се, няма да откажа.
И така, разкажете ми, от колко време живеете в Айова?
От дълго. Просто сте слязъл от влака и сте останал,
без да познавате никого там? - Да.
Ето го.
Красив е.
Да, великолепно е.
Днес няма да го снимам. Само подготвителни работи.
Утре ще го снимам. Светлината точно сега не е добра.
Аз просто ще почакам. Нямам нищо против.
Ще сляза тук долу.
Мястото е добро за начало като всички останали.
Красив мост.
Чудесен. Често ли излизате тук? - Не.
Винаги ли е толкова горещо тук?
О, да. По това време на годината е горещо тук.
В пикапа има няколко газирани води, ако желаете да пийнете.
Така ли. Искате ли една? - Не точно сега.
Ще отида да взема една.
А, ето ви.
Хванахте ме.
Тъкмо ви берях цветя.
Мъжете все още го правят, нали? Дано не съм старомоден.
Да набереш цветя в знак на признателност?
Ни най-малко. Освен, че тези са отровни.
Шегувам се, толкова съжалявам. Просто се майтапех!
Въобще не... Извинявайте много.
Да не сте садистка по природа?
Не знам защо го направих.
Заповядайте. - Красиви са.
Съжалявам.
Нещо определено ли търсите? Няма голям избор.
Бях хванал една станция на път от Чикаго. Пускаха хубави блусове.
На 1410 е.
Хубава е.
Да ви предложа още една цигара?
Може.
Това ли е злото жълто куче, за което ми разправяхте?
Не е ли бяло? - Не. Жълто е.
Искам да благодаря за любезността ви, г-жо Джонсън.
Франческа. - Робърт.
Бихте ли искал малко студен чай?
Да.
Сядайте, де.
Искате ли лимон? - Разбира се.
Може би и малко захар?
Можете да се обзаложите.
Ако желаете още...
Благодаря.
Не се ли страхувате да ги държите тук?
Извинявам се, че го направих. Дори не знам защо го казах.
Къде сте отседнал по време на престоя ви тук?
Някакво място с малки бунгала.
Как му викаха... "Хотел за мотористи" ли беше?
Резервирал съм стая, но все още не съм се регистрирал.
И колко време смятате да останете тук?
Не знам, може да е за 4 или 5 дни, най-много седмица.
Колкото е необходимо за работата. Къде е семейството ви?
Съпругът ми заведе децата на илинойския панаир.
Дъщеря ми ще вземе участие с расовия бик.
На колко години? - На година и половина.
Не, имах предвид децата.
Майкъл е на 17, а Каролин е на 16.
Хубаво е да имаш деца. - Да.
Но те вече не са деца.
Всичко тече, всичко се променя. - Винаги е така.
Един от законите на природата.
Повечето хора се страхуват от промяната,
но ако погледнеш на нея като нещо сигурно,
тогава може да се превърне в утеха.
Не са много нещата, които са наистина сигурни.
Да, предполагам.
Май съм от хората, които се плашат.
Съмнявам се в това. - Защо мислите така?
От Италия до Айова - това е огромна промяна.
Но Ричард беше на служба там в армията.
Срещнах го, като живеех в Неапол. Не знаех нищо за Айова.
Единственото нещо, което бе важно за мен е, че е в Америка
и разбира се, да живея с Ричард.
Можете ли да го опишете? - Той е много чист.
Чист? - Да...
Не. Тоест...
Той е и много други неща.
Много трудолюбив е, крайно грижовен, честен.
Мил е и е добър баща.
И чист. - Да, чист.
Предполагам ви харесва да живеете тук - в Айова?
Хайде. Няма да кажа на никого.
И сега би трябвало да кажа:
"Прекрасно е. Спокойно място е и хората са наистина любезни."
И всичко това е истина - повечето.
Наистина е спокойно. И хората са добри.
В някои отношения. Всички си помагаме взаимно.
Ако някой се разболее или нарани, всички комшии пристигат.
Берат царевицата, жънат овеса - всичко, което трябва да се свърши.
В града можете да оставите колата си отключена,
а децата да си играят наоколо и да сте спокойни за тях.
Хората тук притежават много хубави качества.
И заради тези им качества аз ги уважавам.
Но... - Но?
Не е това, за което съм си мечтала...
като момиче.
Онзи ден си драснах нещо.
Често го правя, когато съм на път.
Звучи приблизително така:
"Старите мечти бяха добри мечти.
Не се сбъднаха, но съм щастлив, че ги имах."
Не знам какво означава. Мислех си, че ще влезе в употреба някога.
Но разбирам много добре как се чувствате.
Бихте ли желал да останете за вечеря?
В града нямате голям избор. И ще трябва да вечеряте сам.
Аз също.
Да, с удоволствие, наистина.
Не ми предлагат често домашно сготвена храна, когато съм на път.
С удоволствие. - Добре.
Това е абсурдно.
Имате ли нещо против, ако сложа няколко фотоленти в хладилника?
Разбира се, че не. - Тази горещина няма да им прости.
Мога ли да ви помогна с нещо?
Да помогнете? С какво, да готвите? - Да. Мъжете също готвят понякога.
Добре, няма проблем.
Какво мога да върша? - Остържете морковите.
Да остържа морковите... - И ги настържете.
От тях става чудесна салата. - Добре.
Да остържа морковите. Ето така. Така добре ли е?
Много добре. Много хубаво. - Не е зле, нали?
Не забравяйте да ги орежете.
Да ги орежа.
Само да взема онова...
Извинете. Мога да орежа и тези.
А? А да, това е добра идея.
Така ли го правите?
Да, така е добре. Но не използвайте пръстите си.
После миришат на... Ще ви донеса малко лимон.
Искате ли една бира? Имам някоя друга в колата.
С удоволствие бих пийнала бира. - Тъкмо да избягам по тъчлинията.
Много е мил.
Не, чакай малко. Идва интересната част.
Представи си следната идилия: Нося 3 фотоапарата на врата си,
държа статив, а гащите ми - смъкнати до глезените.
Скрил съм се зад един храст и изведнъж насреща ми тази горила.
Втренчила се в мен, с най-влюбения поглед, който някога си виждала.
Повече от всяко друго същество с толкова много козина.
Аз замръзвам на място, естествено, защото това и трябваше да направя.
И тогава започна да се приближава към мен...
И какво?
Какво? О, Боже Господи!
Не мога... - Изчерви се.
Това е много болезнена тема. Много тежък, тежък спомен, наистина.
Какво се случи? - Сгодихме се.
Наистина трябва да опишеш в мемоари тези истории.
Щях, ако горилата не беше женска. Имаше очни сенки
и малко червило за блясък и беше толкова красива...
Все още си пишем.
Не искам да описвам тези неща.
Страхувам се...
Страхувам се, че писането ми е прекалено специализирано.
Проблемът да си журналист твърде дълго време е,
че преставаш да си позволяваш да хиперболизираш нещата.
По-добре да си правя снимките и това е.
Да правиш снимките.
Това ми харесва.
Ти наистина обичаш работата си, нали?
Да. Обсебен съм от нея.
Защо е така според теб? - Не мога да кажа.
Не мисля, че страстта има причина. Точно затова си е мания.
Звучиш като артист. - Не бих се съгласил.
От "Национална География" обичат снимките да са на фокус
и да няма прекалено много личен коментар.
Не че имам нещо против, честно. Аз не съм артист.
Това е едно от проклятията да си твърде зрял, прекалено нормален.
Не мисля, че си толкова нормален. - Сериозно?
Не вложих смисъл по начина, по който прозвуча. Имах предвид...
Ще го броим за комплимент и да продължаваме нататък.
Ти обичаше ли да преподаваш?
Да, понякога, когато имаше ученик, който се отличаваше от другите...
Всички би трябвало да се отличават, но в действителност не е така.
Отличаваш си двама-трима, на които можеш да дадеш развитие.
И правеше ли го? - Надявам се.
Един от тях го приеха в медицински университет.
И защо напусна?
Децата ми,
и на Ричард не му се нравеше да работя.
Но очевидно ти липсва. - Да, но никога не мисля за нея.
Разкажи ми, кое е най-вълнуващото място в целия свят,
което някога си посещавал? Освен ако не си прекалено изморен,
за да ти се говори. - Най-вълнуващото?
Ако питаш мъж дали е изморен да говори за себе си,
значи не си излизала много.
Извинявай, не исках да прозвучи толкова тъпо.
Не, мисля си, че може би за теб е тъпо
да разправяш това на някаква си домакиня насред нищото.
Това е твоят дом. Не е нищото.
И не е "тъп".
Да видим...
Предполагам би трябвало да разкажа за най-вълнуващото място,
което съм посещавал в Африка. Защото това е различен свят.
И не само заради културите и хората.
Великолепни са, но по-скоро е въздухът.
Преливащите цветове от зори до здрач. Човек долавя нещо в тях.
Съвместното съществуване на човека с животното,
на животното с животното. Кой ще оцелее и кой - не.
Няма възгледи за тях. Няма установен морал.
Просто природата го е създала. И е красиво, наистина.
Не съществува нищо подобно. Това е раят на наблюдателя.
С удоволствие бих го посетила.
Организират се сафарита. Можеш да помолиш съпруга си.
Да.
Вечерта изглежда красива. Искаш ли да се поразходим?
Добре сте си тук.
Говоря сериозно. Това е най-хубавото място, където някога съм ходил.
"Сребърните ябълки на луната и златните ябълки на слънцето."
Йейтс - "Песента на Енгъс - скиталеца".
Добра са произведенията на Йейтс. - Да.
Реализъм, пестеливост, чувственост...
красота и магия. Всичко, което ме свързва с ирландските ми предци.
Нещо не е наред ли? - Не. Искаш ли нещо за пиене?
Може би кафе или малко бренди?
Може по малко и от двете.
Така ли?
Сигурна ли си, че не искаш да ти помогна с почистването?
Не. Няма да ги мия сега. Само ги изплаквам. По-късно ще мия.
Франческа. - Да?
Добре ли се чувстваш?
Да.
Какво?
Виж, не правим нищо нередно.
Нищо, което да не можеш да кажеш на децата си.
За древните вечери и далечната музика.
Той я е напил. Ето какво се е случило.
Може и да я е изнасилил. Затова го е пазела в тайна от нас.
О, не го е направил!
Той е толкова добър човек. - Добър ли?! И спи с чужди жени?
Не смятам така. Това не те превръща в лош човек.
Напомня ми някак си на Стив. Стив е...
слаб, неморален и лъжец, но все пак е добър човек.
Просто не биваше да е женен. Поне не за мен.
Гладна съм. Ти не огладня ли?
Нямах представа, че нещата толкова са се влошили.
О, моля те, не ме съжалявай. Никой не ме кара насила да оставам.
А тогава защо си с него?
Може ли да те попитам нещо? - Да.
Защо си се развел?
Никога не си бях у дома.
Правилният въпрос е: "Защо въобще съм се оженил?"
Мисля, че имах нужда от домашно огнище, от корени.
Когато си постоянно на път, накрая можеш да изгубиш себе си.
И какво стана? - Никога не се изгубих.
По-скоро навсякъде се чувствах у дома си, отколкото на едно място.
Нещо като гражданин на света.
Понякога сигурно си самотен. - Не. Никога не съм го позволил.
Имам приятели по целия свят, които от време на време посещавам.
И приятелки ли?
Е, може да съм самотник, но не съм монах.
Наистина ли нямаш нужда от никого?
Не, мисля, че имам нужда от всеки.
Обичам хората. Бих искал да ги познавам всичките.
Точно затова става въпрос в Айова. Срещаш все едни и същи хора.
И когато съпругът на г-жа Дилейни й изневери с жената на Редфилд,
целият град се разшушука. - Да.
Много се шушука тук наоколо.
Струва ми се, че прекалено много е насадена догмата за собственост.
Прекомерно много граници са очертани и такива неща...
Не се ли страхуваш все пак, че си сам?
Не мисля.
Мисля, че съм приел загадъчността.
Някога съжалявал ли си? - За кое?
За развода говоря. - Не.
Никога ли не си съжалявал, че нямаш семейство?
Не на всеки е писано да има.
Но как можеш да живееш за себе си? Ами другите?
Вече казах, че обичам хората. - Но никого специално.
Но ги обичам по същия начин. - Не е същото.
Знам, че не е същото,
но това, което ти казваш, не е добро, нормално и прилично.
Не, не е това, което казах. - Не одобрявам тая прословута
американска семейна етика, която е хипнотизирала страната.
Вероятно смяташ някой като мен за бедна бездомна душа,
обречена да скита по света без ТВ и самопочистваща се фурна.
Само защото някой е решил да се установи и създаде семейство,
не означава, че е хипнотизиран.
Само защото не съм виждала газела, не значи, че проспивам живота си.
Искаш да напуснеш съпруга си?
Не. Разбира се, че не.
Съжалявам за това. Извинявам се. - Какво те кара да зададеш въпроса?
Мислех, че си задавахме въпроси. Съжалявам, беше глупаво.
Не, аз си мислех, че разговаряме. Ти ми задаваш тези въпроси
и намираш подтекст в съдържанието, който съм твърде глупава да схвана.
Съжалявам. Извинявам се.
Мостът Роузмън ме чака призори. По-добре да тръгвам.
Слушай, извинявай. - Не, аз се извинявам. Прости ми.
Това беше крайно нетактичен въпрос. Беше просто тъп.
Като че ли нещо се развали сега. - Не. Вечерта беше страхотна,
точно каквато си беше.
Страхотна вечер, приятна разходка.
Благодаря ти за...
компанията и за брендито. Ти си добра жена, Франческа.
Дръж брендито под ръка в шкафа. Понякога помага.
И не се самоиронизирай, Франческа.
Ти си всичко друго, но не и глупава жена.
Семейство Джонсън. Ричард, здравей!
Да. Всички ли се настанихте добре?
Казах добре.
Бихте ли искали да вечеряте отново, "когато нощните пеперуди летят",
елате, след като свършите работа, когато можете.
Здравей, Робърт Кинкейд се обажда.
Здравей.
Получих бележката ти с цитата от Уилям Бътлър Йейтс.
Прибрах я и не я прочетох веднага, защото светлината се променяше.
Трябваше да снимам по-бързо. - Светлината се променяше.
Да, но приемам поканата ти. Обаче ще дойда малко по-късно.
Ще снимам и моста Холиуел. Какво ще кажеш за след 9 часа?
Да. Свърши първо работата си - това е по-важното.
Ще приготвя нещо вкусно, което можем и да претоплим после.
Знаеш ли, питах се, дали не искаш да дойдеш с мен?
Да, с удоволствие, но...
ще взема пикапа си и ще се срещнем там. Става ли?
Става. - В колко часа?
В 6 часа става ли?
Добре.
Страхотно. Добре, чао. - Чао.
ДЕ МОЙН 23 км.
Господи, това е Луси Редфилд. - Явно г-жа Дилейни ги е хванала.
Тук има свободно място, ако желаете.
Благодаря.
Малко е горещичко вън, нали? - Да.
Е, ще поръчваш ли нещо?
Не. Благодаря. Промених решението си.
А тази?
Не знам. Не знам. Не знам...
Толкова отдавна не съм си купувала рокля.
Просто си купувам рокля не за някакъв специален случай.
Просто пазарувам и си търся нова рокля.
Това ще свърши работа. Ако след това все още е сърдит,
му кажи, че си се омъжила за него от съжаление.
Винаги работи при мен.
Здравей, Робърт е. - О, здрасти.
Малко позакъснявам засега, но все пак ще дойда.
Не искам това да прозвучи неадекватно,
но започнах да се чудя дали идеята е добра.
Днес обядвах в града
и случайно попаднах на онази госпожа Редфилд.
Предполагам са те осведомили за цялата история.
Касиерът в бакалницата беше крайно услужлив.
Да. Следващата година трябва да стане градски глашатай.
Научих за връзката на Дилейни повече, отколкото за моя брак.
Ако за теб ще се окаже проблем да се видим довечера, разбирам.
Понякога не внимавам за реакциите на хората.
Не бих искал да се озоваваш в компрометираща ситуация.
Да, разбирам.
Много мило от твоя страна да помислиш за това.
Робърт. - Да.
Искам да дойда.
Ще се срещнем при моста, както го планирахме,
а ти не се тревожи за останалото.
Аз не се тревожа.
Добре. До скоро тогава.
Добре. Чао. - Чао.
Колко е красиво тук. - Разполагай се.
Аз ще щракна някоя и друга снимка.
Погледни само тази пеперуда!
Хванах те!
Хайде. - Не, не ме снимай.
Хайде, позирай ми, моля те.
Дай един от онези погледи на френските модели.
Не мога. - Като Джина Лобриджида.
Мога ли да помогна? - Не.
Не, всичко е под контрол. Само ще отида
да се поосвежа малко. Ще си взема един душ.
Какво ще кажеш да сложа масата през това време?
Добре. Разбира се.
Искаш ли една бира за банята?
Да.
Много мило.
Вечерята ще е готова след половин час.
Представих си как само допреди минути е бил тук.
Лежах там, където водата се е стичала по тялото му
и това ми се стори неудържимо еротично.
Почти всичко около Робърт Кинкейд вече ми се струваше еротично.
Какво има?
Изглеждаш зашеметяващо, ако не възразяваш да се изразя така.
Побъркващо до лудост, невероятно, ослепително зашеметяваща.
Семейство Джонсън. Здравей.
Здравей, Мадж.
Не, тъкмо си приготвях нещо за вечеря.
Не, защо?
О, да. Чух за него.
Чух, че бил фотограф или нещо такова.
Хипи ли? Не. Не знам. Така ли изглеждат хипитата?
Не, тъкмо щях да влизам да се къпя, когато звънна, така че може би...
До петък ще са на панаира.
Може би ще ти звънна тогава, става ли? Чао.
Ако искаш да спра, сега е моментът да ми кажеш.
Никой не иска това от теб.
"Каза ми, че няма да се извинява за това, което щеше да се случи."
Какво има?
Ще взема глътка чист въздух.
Пренеси ме някъде, моля те.
Сега, веднага. Пренеси ме на място, където си бил.
Някое място на другия край на света.
Какво ще кажеш за Италия?
Да.
Какво ще кажеш за Бари?
Да.
Разкажи ми за оня път, когато си слязъл от влака.
Нали знаеш гарата? - Да.
Знаеш и ресторантчето на пътя с раирания навес,
предлагащо аракинос.
Ара-чи-нос. - Арачинос, да.
Също и цеполис, знам ресторанта.
Пих кафе там.
До входа ли стоеше
или откъм страната на църквата?
Стоях срещу църквата.
Знам, и аз едно време стоях там.
Веднъж седях там, и денят беше също като този.
Беше много горещо и...
бях пазарувала и в краката ми бяха всички тези пакети.
Трябваше да продължа да ги нося.
И после какво?
Караш ме да забравя какво щях да ти разказвам.
Какъв щастливец съм.
Мислите ми бяха обзети от него
и не знаех какво да правя.
А той четеше всички тях.
Всичко, което чувствах и пожелаех, той му се посвещаваше.
И в този момент всичко, което дотогава знаех за мен, се изпари.
Държах се като съвсем различна жена
и все пак бях повече аз, отколкото когато и да било преди.
Решихме да прекараме срядата далеч от град Уйнтърсет,
далеч от окръг Медисън.
Далеч от полета и мостове и хора до болка познати
и всички болезнени неща от миналото.
Оставихме се денят да ни носи на крилата си.
Това Индия ли е? Красива е.
О, погледни тази!
Погледни израженията на лицата им. Непринудено щастливи са.
Това не са снимки, това са животи.
Би трябвало да ги публикуваш, да направиш собствена колекция.
Никой не би ги купил. - Защо говориш така?
Поне така ми отговориха шест издатели досега.
Голяма работа. Качествата, които един артист трябва да има,
за да бъде признат от света, аз просто не ги притежавам.
Може би първо трябва да убедиш себе си.
Може би трябва да се запиташ защо е мания.
Какво е това?
Спомних си, че го носих, онази вечер, като си тръгна.
Беше направено за мен в Асиси.
Подарък от леля ми е за седмия ми рожден ден.
"Франческа".
Задръж го.
Един музикант и приятел на Робърт му казал за заведение по пътя.
Заведение, в което Робърт ме увери, че никой познат няма да ни види.
Благодаря.
Наздраве.
Какъв беше като младеж?
Беляджия.
Защо? - Просто се чудех.
Защо си бил беляджия?
Бях труден характер.
А родителите ти какви са били?
Знаеш ли, не съм сигурен, дали мога да го направя.
Кое?
Да сбия разказа за живота си между днес и петък.
Доколкото знаем...
може никога вече да не се видим...
Преди да си тръгнеш...
направи отново сладък този миг.
Няма да си пожелаваме лека нощ
до последната нота.
Ще протегна ръката си...
и сърцето ми ще ти дам.
Доколкото знаем...
това може да е само мечта.
Къде беше? - В градския бар.
Обади ли се на Бети?
Може би трябва да го направиш. - Открих коя е Луси Дилейни.
Спомняш ли си сем. Дилейни от улица "Хилкрест"?
Да, но мислех, че е починала.
Той се оженил втори път за Люси Редфилд.
Явно са имали връзка от години. Очевидно първата госпожа Дилейни
е била доста скована.
Искаш да кажеш, че не е обичала секса ли?
Мама е могла да й помогне.
О, Боже!
През всички тези години негодувах,
че не живея бурен живот на някое място като Париж,
а през цялото време съм могла просто да се върна в Айова.
Пиян ли си?
Още не.
Искаш ли за малко да се махнеш оттук?
Мисля, че идеята е добра.
Аз ще взема ключовете.
Аз ще карам.
Никога не съм изневерявал на Бети. Нито веднъж, откакто имаме брак.
А искало ли ти се е? - Само около хиляда пъти.
Какво да правя сега?
Това, което е добро за мама, добро ли е и за мен?
Това, което осъзнавам е, че вече гоня четиридесетакът.
Била съм в примките на този нездрав брак вече 20 години,
защото така са ме учили. Да понасяш несгодите.
Не мога да си спомня откога мъжа ми не ме е любил така страстно,
че да ме пренесе чак в Африка. И май никога не го е правил.
А сега разбирам, че майка ми е била любовна тигрица.
А мен питаш ли ме? Чувствам се съкрушен.
Сякаш е лъгала мен, а не татко. Не е ли извратено това?
Когато си единствен син, се чувстваш някак...
като принц на царство. В съзнанието си мислиш,
че майка ти не трябва да иска секс, защото тя си има теб.
Прав си - това е извратено.
Ако е била толкова нещастна, защо не ни е напуснала?
Мога ли да го прочета вече?
Да не съм изпуснал нещо важно? - Не.
Само дето го е завела в спалнята си. - В спалнята на татко?
Добре, можеш да пропуснеш тази част. Да започнем от тук.
Робърт спеше в леглото. Аз бях будна цялата нощ.
Какво ще се случи утре?
До края на деня ще си тръгне и всичко ново и неизвестно,
станало така познато, щеше да си замине с него.
Добре ли спа? - Да, благодаря.
Радвам се.
Още кафе? - Да.
Надявам се, че няма да възразиш, но искам да те питам нещо.
Какво?
Тези твои приятелки по света... Каква е историята?
Срещаш ли отново някои от тях, или забравяш останалите?
Или пишеш на някои от тях от време на време?
Как се справяш? - Какво искаш да кажеш?
Само искам да знам практиката ти, процедурите, за да не ги развалям.
Искаш ли малко сладко?
За каква практика говориш? Няма такова нещо.
Това ли мислиш, че е? - А какво е тогава?
Мой ли е изборът?
Ти си тази, която си омъжена и няма да напуснеш съпруга си.
И заради какво? Да замина с човек, който има нужда от всички,
но от никого специално? Какъв би бил смисълът?
Подай ми маслото, ако обичаш. - Бях честен с теб.
Да. Безусловно.
Имаш навика да нямаш нужда и това е много трудно да се промени.
В такъв случай, защо спиш? Не ти е нужен сън?
Защо се храниш? Не ти е нужна храна.
И какво като не съм скроена да бъда гражданка на света,
чувстваща по едно и също време всичко и нищо?
Откъде знаеш какво чувствам?
Знам те. - Така ли?
И какво значи това за някого, на когото не му е нужно значение,
който просто се движи от мистерията и не се плаши до смърт?
Да прекратим това веднага! - Знаеш ли, след като си заминеш,
аз ще стоя тук до края на живота си и ще се чудя какво ще ми се случи,
ако въобще нещо се случи. Няма да се учудя, ако стоиш
в някоя кухня на домакиня в Румъния, разказвайки й за добрите си приятели
по света, включвайки тайно и мен. - Какво искаш да кажа?
Не искам да казваш нещо. Нямам нужда да казваш нищо.
Искам да престанеш още сега! - Добре.
Още яйца, или да се изчукаме за последно на балатума?
Няма да се извинявам какъв съм. - Никой не те кара.
И няма да се чувствам виновен. - Не, ти не можеш да чувстваш нищо,
защото си си харесал ролята на воайор в света,
отшелник, любовник, като ти дойде музата.
А ние трябва да се чувстваме невероятно признателни
за краткия миг на докосване. Върви по дяволите!
Не е човешко да си сам и да не се страхуваш!
Не си лицемерен, а фалшив!
Не искам да имам нужда от теб. - Защо?
Защото не мога да те имам.
И какво променя това?
Не разбираш ли?
О, Робърт, не виждаш ли? Аз просто трябва да знам истината.
Просто искам да знам истината, защото иначе ще полудея.
Затова просто ми кажи.
Защото не мога да се преструвам, че е достатъчно, понеже така трябва.
И не мога да се преструвам, че не чувствам това, което чувствам.
Защото то утре ще приключи.
Ако съм направил нещо...
заради което да помислиш, че това между нас за мен не е нещо ново...
а само някаква практика,
тогава наистина ти се извинявам.
Какво променя това нещата, Робърт?
Когато се замисля за това защо правя снимки...
единствената причина, която ми идва на ум е,
че изглежда съм търсил пътя си насам.
Чак сега разбирам, че всичко, което съм правил през живота си е,
било да открия тук пътя си към теб.
Убива ме мисълта как ще си тръгна утре оттук без теб.
Не си отивай!
О, Боже, какво ще правим?
Къде е камионът ти? - Зад плевнята е.
Аз ще ида на горния етаж.
Здравей, Мадж! - Здравей! Приготвих ябълков пудинг.
Изпратих Флойд в града със сина.
Казах му, че ще ходя цял следобед на гости при приятелки.
Пита ме: кой ще сготви обяда? Аз му отговарям:
вземам си 1 ден болничен. Яж в Макдоналдс.
Не е ли весело това? Не смееше и дума да обели.
Дори не искам да ти споменавам колко до късно беше навън.
Съжалявам, скъпа, два дни ме нямаше, понеже около момчето нямам време.
Е, обади ли си Ричард? Как е панаирът? Леле, горещо е!
Да, горещо е.
Ела с мен.
Замини надалеч от тук с мен.
Искаш ли бира? - Не.
Няма да дойдеш с мен, нали?
Колкото и да го премислям все повече и повече...
не изглежда правилна постъпка.
За кого?
За всички.
Никога няма да могат да преживят приказките.
А Ричард...
Ричард никога няма да може да го приеме напълно.
Това ще го пречупи, а той не го заслужава.
През целия си живот не е сторил никому зло.
Може да се премести. Хората се местят.
Семейството му е притежавало тази ферма повече от 100 години.
Ричард не знае как да живее на друго място.
И децата ми... - На практика са пораснали.
Сама каза, че вече не си говорите. - Да, те не говорят много.
Но Каролин е само на 16 години.
Предстои й сама да открие всички тези неща.
Ще се влюби
и ще се опита да изгради живота си с някого.
Ако си замина на какво ще я научи това?
Ами ние?
Сигурно осъзнаваш дълбоко в себе си,
че в мига, в който заминем оттук, всичко би се променило.
Да, би станало по-добре.
Независимо какво разстояние поставим между нас и тази къща...
ще го нося у мен и аз...
Ще я чувствам всяка минута, през която сме заедно.
Ще започна да обвинявам любовта си към теб заради болката от спомена.
И дори тогава
четири красиви дни ще изглеждат като нещо подло и грешно.
Франческа, мислиш ли, че това, което се случи на нас
се случва просто така на всеки?
А това, което чувстваме един към друг?
Ние вече...
вече почти не сме две отделни човешки същества.
Някои хора цял живот търсят и не го намират.
Други дори не подозират, че го има. И ти ще ми кажеш...
Искаш да ми кажеш, че това е правилната постъпка? Да се откажеш?
Ние сме това, което избираме да бъдем, Робърт.
Не разбираш.
Не виждаш ли? Никой не разбира, когато една жена прави избора си
да се омъжи и да има деца.
От една страна живота й започва, но от друга страна - спира.
Изграждаш си живот от подробности
и просто спираш и застиваш,
за да могат децата ти да вървят напред, а когато отлетят
отнасят със себе си животът ти от подробности.
Очакват от теб да продължиш напред, но ти не си спомняш какво те движи,
защото никой не те е запитвал от толкова време, дори ти самият.
Но никога не си си и помислял...
Никога не се си и представял, че ще ти се случи такава любов.
Но сега вече, когато я имаш...
Искам да я задържа завинаги.
Искам да те обичам толкова много до края на дните си,
но ако заминем, ще я изгубим.
И не мога да накарам един цял живот да изчезне, за да започна нов.
Всичко, което мога да направя, е да се опитам да ни запазя
някъде дълбоко в мен. Трябва да ми помогнеш!
Не губи любовта ни.
Не й обръщай гръб.
Може би се чувстваш така, а може би не.
Може би, защото сега се намираш в тази къща.
Може би утре, когато се върнат, ще се чувстваш различно.
Не мислиш ли, че е възможно? - Не зная.
Чуй ме, ще остана тук още няколко дни.
Можем да го обсъдим и по-късно. Не е нужно да решаваме сега.
Робърт, не го прави! - Нека не се сбогуваме сега.
Не е нужно да вземаме това решение.
Може би ще промениш решението си.
Може би ще се опознаем взаимно и ти ще промениш решението си.
Ако стане така, ти ще трябва да решаваш, защото аз не мога.
Ще го кажа само веднъж.
Никога не съм го казвал преди.
Такава сигурност се чувства само веднъж в живота.
Виж!
Спечели я. - Не можах да го продам.
Знам. Знаех, че ще спечелиш.
Добро момиче. Горда съм с теб. - Благодаря.
Нали не си стоял гладен? - Не.
Здравей, как върви?
Значи не ви е отнело много време да се върнете?
Забавлявахме се много.
Радвам се. Гладни ли сте? Сготвила съм ви нещо.
Панаирът беше супер.
Всички вие се върнахте у дома,
а заедно с вас и животът ми от подробности.
Минаха два дни и с всяка мисъл за него
изникваше някаква работа като спасителен пояс,
отдалечаваш ме от онези четири дни.
Бях благодарна. Чувствах се в безопасност.
Искаш ли нещо специално за вечеря?
Какво ще кажеш за онова вкусно месно руло, което веднъж направи?
За един миг не знаех къде съм.
И за част от секундата една мисъл мина през ума ми,
че той всъщност не ме желае. Че му беше лесно да си тръгне.
Робърт се наведе като че ли да се пресегне за нещо към жабката.
Беше направил това и преди 8 дни
и ръката му нехайно докосна крака ми.
Ден по-късно бях в Де Мойн да си купувам нова рокля.
Този пикап е далеч от дома си. От щата Вашингтон е.
Обзалагам се, че е фотографът, за когото говореха в кафенето.
Хайде де, какво чака?
Хайде!
О, не!
Думите бяха в мен: сгреших, Робърт,
не бях права да оставам, но не мога и да тръгна.
Нека отново ти обясня защо не мога.
Кажи ми отново защо трябва да тръгна с теб.
Чувах гласа му, отекващ като ехо обратно към мен:
такава сигурност се чувства само веднъж в живота.
Какво ти е, Франи?
Би ли ми казало какво ти е?
Просто ми трябва минутка, Ричард.
Просто ми трябва...
Бях благодарна за тишината онази вечер.
Осъзнах, че не можем да управляваме трепетите на сърцето си.
Че притежават чиста и абсолютна тайнственост.
Любовта, която пламна между мен и Робърт
нямаше да може да продължи, ако бяхме заедно.
А ако бяхме заедно това, което споделяхме, щеше да изчезне.
А как само копнеех да го споделя!
Как ли щяха да се променят животите ни, ако бях го сторила?
Можеше ли някой друг да съзре красотата му?
Здравейте! Аз съм Франческа Джонсън и...
Чувствам се ужасно, че не съм ви посетила по-рано. Удобно ли е?
Прекъсвам ли ви нещо? Да не би да е твърде късно?
Не, съвсем не.
Станахме неразделни - Люси и аз.
Интересното е, че две години не й споменавах за Робърт.
Но поради някаква причина, да бъда с нея
някак си ме караше да се чувствам,
че мисълта ми за него беше защитена любовта ми към него да е жива.
Градът обичаше да ни одумва, но на нас не ни пукаше.
А също и на баща ви.
Време е.
По-добре ли е сега? - Да.
По-добре е.
Франи.
Искам само да ти кажа,
че знаех, че имаш своите си мечти.
Съжалявам, че не успях да ти ги осъществя.
Толкова много те обичам.
След смъртта на баща ви се опитах да се свържа с Робърт,
но разбрах, че беше напуснал "Национална География".
Никой не знаеше къде е.
Единствената ми връзка с него бяха нашите места, където ходихме.
И така, всяка година на моя рожден ден
аз ги посещавах отново и отново.
И тогава един ден получих писмо от адвоката му с пакет.
"ЧЕТИРИ ДНИ" - в спомените на Робърт Кинкейд.
На Ф.
Там в зелените поля наслада има. На самотен бряг утеха чака.
Нямаше ден, през който да не съм мислила за него.
Когато каза, че ние вече не сме две отделни човешки същества,
беше прав.
Бяхме свързани помежду си повече, отколкото две сърца могат да бъдат.
Ако не беше заради него,
нямаше да мога да издържа във фермата всички тези години.
Спомняш ли си роклята ми, която ти искаше, Каролин?
Онази, която казваше, че никога не съм носила?
Знам, че ще прозвуча глупаво, но за мен означаваше все едно да питаш
дали можеш да отидеш на кино със сватбената ми рокля.
След като прочетохте всичко това,
се надявам да разберете желанието ми да бъда погребана по този начин.
Това не са бълнуванията на една луда старица.
Отдадох живота си на семейството ми.
Искам да се отдам на Робърт в смъртта си.
Здрасти, тате!
Може ли да поговорим за малко?
Нямаше те цяла нощ. Имам ли право да питам къде си бил?
Щастлива ли си с мен, Бети? Защото аз искам да си.
Повече от всичко.
Здравей, Стив. Аз съм. Добре. А ти?
Слушай, трябва да поговорим.
Какво ще кажеш да е сега?
Ами... не.
Реших да поостана малко тук.
Не знам докога.
Не, не съм ти ядосана, Стив. Не съм.
Въобще не съм ти ядосана.
Подарих на Люси сборника му със снимки.
Ако ви интересува, разгледайте го.
Ако моите думи не са били в състояние да разкрият някои неща,
може би снимките му ще успеят да го направят.
В крайна сметка, това най-добре умее един артист.
Обичам и двама ви с цялото си сърце.
Направете, каквото е необходимо, за да бъдете щастливи в този живот.
Съществува толкова много красота.
Бъдете щастливи, деца мои.
Превод: СИМЕОН ДИМИТРОВ a.k.a. Phoenix
Редакция и тайминг: Домани©
Режисьор: КЛИНТ ИСТУУД
Сценарий: РИЧАРД ЛАГРЕЙВЪНИС
По едноименния роман на: РОБЪРТ ДЖЕЙМС УОЛЪР
Продуценти: КЛИНТ ИСТУУД и КЕЙТЛИН КЕНЕДИ
Оператор: ДЖАК ГРИЙН
Режисьор на продукция: ДЖЕНИ ОПИУОУЛ
Редактор: ДЖОЕЛ КОКС
Музика: ЛЕНИ НАЙХАУС
Костюми: КОЛИЙН КЕЛСАЛ
Кастинг: ЕЛЪН ШИНОУЕТ
В главните роли: КЛИНТ ИСТУУД
МЕРИЛ СТРИЙП
АНИ КОРЛИ
ВИКТОР СЛЕЗАК
ДЖИМ ХЕЙНИ, ФИЛИПС ЛАЙЪНС и ДЕБРА МОНК