Pozdrav od Srdjana :)) zzzdjika@yahoo.com
My Neighbor Totoro MOJ SUSED TOTORO
>Hey, let's go Hey, let's go<
>I'm happy as can be<
>Let's go up you and me<
>Ready! Set! Come on let's Go!<
>Over the hills, cross the fields<
>Thru the tunnels we'll go<
>We'll run cross the bridge<
>And down the gravel road<
>Look at the spider webs<
>Ready! Set! Let's go!<
>Hey, let's go Hey, let's go<
>I'm happy as can be<
>Let's go up you and me<
>Ready! Set! Come on let's Go!<
>The foxes and<
>The badgers too<
>All come out to play<
>They all want to explore<
>The Deep and wonderful wood all day<
>Look at all my many friends<
>Ready! Set! Let's go!<
>Look at all my many friends<
>Ready! Set! Let's go!<
-Mei!
-Tata, tata da li želiš karamelu?
-O, hvala ti mnogo. Hoću. Da li je neko umoran?
-Skoro smo stigli. -Odlično.
-Mei! Sakri se!
-To nije policajac. Hi-i-ii
-Izvini što te gnjavim, ali da li su tvoji roditelji u okolini?
-Oni su tamo u polju. -Hvala ti mnogo.
-Zdravo! Izgleda da ćemo biti susedi.
-Drago nam je što smo vas upoznali. Puno sreće u novoj kući.
-Hvala vam. Vidimo se uskoro.
-Hvala ti mnogo.
-Svi napolje. -Hej!
-Drži se.
-Hej Mei, dodji ovde.
-Vau! Šta su te male stvari što plivaju ukrug?
-Ne znam, zlatne ribice ili nešto?
-Pa, da li vam se svidja?
-Divno je. Hajde, Mei, potrči!
-Budite oprezne, OK? -Oh, naravno.
-Kakva lepa starudija.
-Šta misliš, da li je možemo obici?
-Možda možemo!
-Hajde, kladim se da ću brže obići oko kuće! -Hej, sačekaj trenutak!
-Potpuno je trula. Oh - oh, izgleda da će pasti.
-Vau, Mei. Pogledaj. -Šta?
-Gore, pogledaj.
-Vau, kakvo drvo!
-Ogromno je! Biće da je to najveće drvo na...
-Tata, pogledaj ono veliko drvo na planini.
-To je kamforovo drvo. -Kamfor. Kamforovo drvo.
-Hej, Mei, pogledaj! Žir.
-Ali i ja hoću žir.
-Sačekaj trenutak. Tamo ih ima dosta.
-Oh, ja imam moj licni žir ovde. Huh?
-Mei, kako misliš da otvorim kuću ako si mi na putu?
-Žirevi! -Mi smo ih pronašle! -I ja sam ih našla gomilu kod zadnjih vrata.
-I dolaze odozgo. -Istina je, dolaze sa tavanice.
-Hmmm. Mora da su ih ispustile veverice.
-Veverice! -Ili neke druge životinje, možda pacovi.
-Pacovi? Ali ja ne želim glupe pacove!
-Hej, gde da spustim ovo?
-Donesite ovde, otvoriću za vas. Satsuki, idi i otvori kuhinjska vrata.
-Hej, sačekaj me!
-Ne možes me stići!
-Hmmm. Spremna?
-Kada za kupanje. -Da.
-Ništa ovde... Ne.
-Kada je tu. -Videle smo nesto da se pomera unutra.
-Veverica? -Nismo sigurne. Možda su bubašvabe, ima ih na milione ovuda!
-Mnogo malih crnih stvari.
-Vidiš li sta? -Pa, prilično sam siguran da su prašnjave zeke. (Mak-kuro Kurosuke)
-Misliš prave prašnjave zeke? Kao u mojoj slikovnici?
-Prašnjave zeke zvuče razumnije nego duhovi. -Zašto?
-Pa duhove je mnogo teže videti. Ali kada iznenada izadješ iz svetle u mračnu sobu na trenutak vidiš prašnjave zeke.
-Naravno! -Izadjite! Izadjite!
-Izadjite prašnjave zeke!
-Šta kažete da pocnemo da radimo. Moramo pronaći stepenice do tavana.
-Pa pronadjite put do gore i otvorite prozor. -Hej, sacekaj me!
-Ništa. -Ni ovde ništa!
-Nikoga u ovoj sobi!
-Nikoga ni ovde!
-Dodji ovde Mei, pronašla sam.
-Vau!
-Ima li koga gore? Da li neki duhovi mogu da žive gore?
-To je žir! -Mora da ih vole.
-Bežite sada!
-Ne plaši se Mei, ovde nema ničega da te plaši. Ovde nema nikoga.
-Tamo.
-To je to. Polako.
-Znaš šta, nešto stvarno živi gore! -Divno! Oduvek sam želeo da imam posednutu kuću. To mi je bio životni san.
-Pazljivo!
-Znas šta, seko! Imam jednog!
-Kako fina deca! -Mei, nemaš čega da se plašis. Baka nam je sused. Došla je da nam pomogne.
-Bako, ovo je Mei, moja sestra. A ja sam Satsuki.
-Drago mi je sto sam vas upoznala. Da sam znala u kojoj žurbi ćete se useliti potpuno bih očistila kuću.
-Već ste dosta uradili. Zaista nema potrebe. -Znate kako je, bila sam zauzeta u poljima pirinča...
-O, kako si zacrnela ruke tako?
-Imala sam prašnjavog zeku u ruci! -Mei, tvoje noge!
-Hej, i moje su crne!
-Čadjavi duhovi zaista dobro rade.
-Mislite na one crne male čupave stvari, koje lete oko kuće i nestaju na spratu?
-Da, one se nalaze u vrlo starim praznim kućama, i sve pretvaraju u prašinu.
-I ja sam mogla da ih vidim kao dete. Drago mi je što i vas dve možete da ih vidite.
-To ne može biti duh, zar ne?
-Ako nisu duhovi, onda se nemate čega plašiti.
-Ako se svi budemo smesili, duhovi će postepeno napustiti ovo mesto.
-Sigurna sam da gore pod tavanicom užurbano diskutuju o planu napuštanja kuće.
-Možda će nas stvarno ostaviti. -O, koji je njihov problem?
-Sa prašnjavim zekama svuda po kući, ne bi želela da ideš bilo gde. -Ja se ne plašim prašnjavih zeka.
-Pa, možda mozes noću sama da odes u kupatilo.
-Polako, polako. Kući je potrebno čišćenje. Uzmite kofu i donesite malo vode.
-Mislite sa potoka? -Možda uhvatimo ribu!
-Da li si uhvatila koju ribu?
-Izlazi napolje, Izlazi napolje, Bako! -Vrlo dobro. Držite dok voda ne bude hladna.
-Hej, jeli to za nas? Za mene? Kaži mi kako se zoveš.
-To je za Baku.
-Za Baku?
-Sačekaj. Kuda ćes?
-Kanta, ne budi smešan.
-Hej, zar niste čuli? Živite u posednutoj kući.
-Odlazi!
-Pa, pamtim da sam i ja radio iste stvari u njegovim godinama.
-Mrzim dečake! Ali volim Bakinu hranu najvise na svetu.
-Jedi koliko hoćes.
-Hvala vam na pomoći! -Zdravo!
-Hvala vam puno, Bako.
-Tata, plašim se da će vetar oboriti kuću!
-Mozda, ali se nadam da neće. Tek smo se uselili.
-Hajde! Sta čekate? Morate glasnim smehom da oterate duhove?
-Ja se uopste ne plašim.
-Hej, stvarno, ne plašim se.
-Jedan, dva, jedan, dva, jedan, dva...
-Tako je. Dobro je. Samo nastavite.
-Tako. Ponizno mogu reci da smo završili.
-Tu smo. Spremna da letiš Mei? Bolje se drži!
-Baaako! -Zdravo!
-Gde ste krenuli ovo jutro?
-Idemo da posetimo majku u bolnici!
-Prenesite joj moje zelje za oporavak! Biće joj veoma drago da vas vidi.
-Ovim pravcem tata, ovim pravcem!
-Dobro jutro.
-Ljubavi moja, tako mi je drago što te vidim.
-Tata je pogrešno skrenuo i morali smo da se vratimo drugim putem.
-Pa! -Nemoj biti stidljiva.
-Dobili smo slobodan dan u školi.
-Divno. -Mama, tata mi je rekao da ti kažem da ce doći.
-Verovatno priča sa doktorom, Mei. Divno je što vas ponovo vidim.
-Pričajte mi o novoj kuci. Da li vam se svidja?
-Da.
-Ah, misliš da žive na spratu?
-Da li volis duhove mama? -Čak i čupave?
-Naravno. Volela bih da podjem kući sa vama i da ih vidim.
-Da li si dobro Mei?
-Mislili smo da nećes biti zadovoljna kućom punjenom duhovima.
-Da li ste srećne sa njima?
-I ja ih se uopste ne plasim.
-Nemojte mi reći da ste same sredile Meinu frizuru.
-Prelepa je.
-Znaš li da si ti jedna vrlo srećna devojcica.
-Gotovo uvek je ljuta na mene. -To je zato što uvek skakućeš okolo.
-Satsuki, Dodji ovde. Dozvoli mi da te očesljam.
-Drago mi je što si mi dozvolila da bude kratka.
-I ja želim da moja bude kratka.
-Samo kad budeš u mojim godinama Mei.
-Satsuki, Imaš gumicu za kosu. Jogunasta je kao moja kad sam bila devojčica.
-Volela bih da ima lepu kosu kao ti kad odrastem.
-Naravno da ćes imati.
-Znam zato što si preslikana ja kada sam bila tvojih godina.
-Zdravo.
-Mislim da je mami dosta bolje.
-Da. U stvari doktor misli da će ih uskoro napustiti.
-Tata, da li "uskoro" znači sutra?
-Daj, sutra znaci sutra.
-Možda ne sutra ali vrlo skoro.
-Rekla je da će spavati samo u mom krevetu kad dodje.
-Hej, a ono što si mi rekla? Da si dovoljno velika da sama spavaš.
-Mama mi je rekla da će biti u redu.
-Tata, tata, probudi se. Jutro je.
-Budi se tata. To sam ja, Mei.
-Dobro jutro.
-Mora da sam se prespavao.
-Uzećemo naše kutije za ručak.
-Žao mi je. Potpuno sam zaboravio.
-Napravila sam ručak za sve. Ne moraš da brineš.
-Hej! Gori! -Samo trenutak.
-Ok, ova je za tebe. -Ta je moja.
-Mei, prestani. Sedi dole i jedi.
-Hajde, zamotaj za sebe.
-Heeej! Zakasniceš Satsuki.
-Ne mogu da verujem da već imaš drugaricu.
-Kladim se da sediš sa njom u klupi.
-Da, zove se Michiko.
-Dolazim.
-Hvala što si rekla zdravo!
-Zdravo, izvini što kasnim.
-Kako si se toliko zadržala? Zakasnićemo.
-Da li sam odrasla ako nosim ovaj šešir?
-Tako mi izgleda. Gde ćes to? -Idem da naberem cveća.
-Da li je vreme za ručak?
-Ne koliko ja znam.
-Tata, pogledaj. Ja sam cvećarka.
-Daščica.
-Ovde nema dna.
-Vau, žir. Prašnjavi zeko!
-Vrati se.
-Ko si ti? Jesi li ti veliki prašnjavi zeka?
To Ro Ro
-Totoro?
-Tako je! Kladim se da se zoveš Totoro. Zar ne?
-Znači ti si stvarno Totoro.
-Totoro.
-Naravno da hoću. Sutra.
-U redu. Zdravo. -Vidimo se kasnije.
-Tata, stigla sam! -Već? Trenutak, zašto si došla tako kasno?
-Igrala sam se sa Michiko. Gde je Mei?
-Zanimljivo, nisam jos ručao. Mislim da je Mei napolju.
-Tata, ovamo! Mislim da znam gde je Mei otisla.
-Mei, Mei! Budi se odmah!
-Budi se odmah!
-Nije ti neki posao da tu spavaš.
-Kako je otišao?
-Kako je ko otišao?
-Kaži mi koga si izgubila.
-Veliki Totoro je bio ovde sa mnom.
-Ne misliš na velikog kao u slikovnicama?
-A-ha. I ja sam se popela na njega.
-I sav je u krznu!
-I ima velika usta!
-A tu je bio i jedan mali.
-I jedan ovoliki.
-I jedan ogroman koji je spavao.
-Ju-hu! Ima li koga?
-Koje divno mesto za skrivanje.
-Tata, Mei mi je upravo pričala da je videla Totoro!
-Pravog?
-A-ha. Ovuda.
-Hej, dajte mi šansu.
-Ovde?
-A-ha. Bio je nedaleko od velikog drveta.
-Nije mi jasno kako je otišao.
-Mei! Mei, vrati se!
-Stvarno sam ga videla. Ne lažem! Ne lažem!
-Ne verujete mi.
-Hm. Tu gresiš. Verujem da si potpuno iskrena.
-Isto, verujem da si srela Kralja Sume,
-a njega sresti je znak dobre sreće.
-Ali nema garancije da si ga gledela svo ovo vreme.
-Vreme je da se vratimo i pokažemo nase poštovanje.
-Gde da ga nadjemo? -Gospodjica Mei ce ga pronaći za nas.
-Mei, sve si teža. -Tata, kamforovo drvo. Kako je lepo.
-Pronašla sam!
-Sigurna si da je ta?
-Šta čekas tata, požuri.
-Rupa nije više ovde!
-Ali, sigurna sam da je bila ovde.
-Sto posto sigurna?
-Pukotina je potpuno nestala.
-Seti se, možes ga videti samo kad on to želi.
-Hoćemo li ga videti? -Možda.
-Ali želim da ga upoznam.
-Nikad ne znaš... Ako budemo imali sreće...
-Kako prelepo drvo.
-Ovo drvo je ovde... pre nego što iko pamti.
-Nekada davno, ljudi i drveće su bili najbolji prijatelji.
-U stvari, zbog ovoga drveta sam i rešio da kupim ovu kuću.
-Možete se kladiti da će ga mama zavoleti. Zahvalimo se kralju sume i vratimo se na ručak.
-Posle ručka moram da se nadjem sa Michiko da se spremimo za izložbu.
-Idem i ja! -Pažnja!
-Hvala ti za šve sto si ucinio za Mei. Molim te pazi je i zauvek zaštiti.
-Mnogo ti hvala.
-Onaj ko stigne poslednji je mućak! -Nije u redu! Varao si!
-Čekajte! Sačekajte me!
-Draga mama, nikad nećes poverovati, ali danas pod visokim drvetom na vrhu brda,
-Mei je srela duha - Totoro!
-Tata kaže da je to kralj sume.
-Kako bilo, stvarno se nadam da ću ga sresti.
-Kanta! Povžuri ili ćes zakasniti.
-Ovde.
-Huh?
-Mei, šta... Izvinite me!
-Da? -To je moja mala sestra, Mei.
-Bako, Bako, šta se dogodilo?
-Žao mi je, ali zahteva da bude sa sestrom, i neće nista da sluša.
-Ali biću... Mei, obećala si da ćes biti dobra dok je tata na poslu i ne može da brine o tebi!
-Ja ću tek za nekoliko sati kući a Baka je tako dobra da hoće da te pričuva.
-Nasa Mei je vrlo dobra devojčica, eh?
-Pa, bolje da pitam za dozvolu da udje.
-Zato sto je njihova majka u bolnici, Satsuki ce pričuvati sestru Mei na neko vreme. Jasno.
-Šta to crtaš Mei?
-Sliku Totoro-a!
-Možes li biti malo tiša?
-Hoceš li da se igramo?
-Kad bih mogla. Propustiću sastanak kluba.
-Dodji kad hoćes. Vidimo se kasnije.
-Bolje da požurimo, da ne pokisnemo. -OK.
-O ne! Požuri!
-Uh, jesi li dobro?
-Da. -Hajde ovamo.
-Vau, šta sad da radimo?
-Ako ne pravimo previše problema, možemo li ostati ovde dok kiša ne stane?
-Uh... Hvala.
-Baš smo imale sreće.
-Baš je smešno, ima rupu.
-O, o. Tata je zaboravio svoj kišobran.
-Hej, možemo mu ga odneti.
-Zaboravio sam zato što sam zaboravio!
-Kako možeš da zaboraviš kišobran dok kiša pada?
-Ni ti ne možes biti tako glup. -Mama! -Verovatno si ga slomio u igri ili nesto tako.
-Nisam!
-Ima li koga kući?
-Satsuki, šta radiš ovde? -Bako!
-Hvala vam što ste pričuvali Mei.
-Ne budite smešni. Ona je divna.
-Pored toga, želimo da vratimo kišobran koji smo pozajmile.
-Kantin kišobran? Ali zažto vam ga je dao?
-Našao nam se zato što mi nismo imale.
-Plašim se da je dobro pokisao. Svakako mu zahvalite u naše ime.
-Hoću.
-Uvek sam mu govorila da spere to blato, Malo kiše ga neće povrediti.
-Krenule ste da se sretnete sa ocem? -Da gospodjo.
-Prenesite mu moje pozdrave. Baj - baj. -Zdravo!
-Da li je to neko došao? -Ja ništa nisam čuo.
-Oh, uspele smo.
-Hvala vam. -Hvala.
-Ulazite li ili ne?
-U redu, krećemo.
-Tata nije u ovom autobusu?
-Mislim da će biti u sledećem. Hoćeš da se vratiš do Bakine kuće da sačekas?
-Šta je bilo?
-Mei, uspavala si se.
-Hajde sad.
-Rekla sam da može potrajati.
-Nisi htela da odeš do Bake i sačekaš.
-Neće dugo potrajati.
-Nadam se da ce autobus uskoro. Samo se drži.
-Možda kasni ali se nadam da ne.
-Hajde.
-Kladim se da si ti Totoro
-Imamo još jedan kišobran ako želis.
-Hajde, uzmi ga.
-Ispustiću Mei.
-Stavi ga iznad glave, ovako.
-Autobus je stigao.
-Mei, kišobran koji je uzeo je tatin?
-Hvala vam.
-Lepo je sto me čekate.
-Tatice.
-Žao mi je, ali je voz kasnio. Zato sam propustio prvi autobus. Niste se zabrinule zbog mene?
-Videla sam ga! Videla sam ga! Stajao je pored mene na stanici!
-I ja! Videle smo i Mačkobus! (Bake Neko)
-Ogromne ruke! -Velike oči! -Bilo je strašno!
-Videle smo Totoro! -Videle smo ga!
-Hej, hoce li neko vožnju? -Ja hocu!
-U redu, polazimo.
-Draga mama, iznenadjena sam da mogu da ti pišem zato što mi srce još ubrzano lupa.
-Mei i meni se desilo nešto neverovatno danas. Obe smo srele Totoro!
-Stvarno sam ga videla!
-Dao nam je I poklon.
-To je bio paket zamotan u list bambusa i zavezan zmajevim brkom. Otvorile smo ga čim smo stigle kući, i pogodi šta je bilo unutra?
-Magicni plodovi i semena!
-Odlučile smo da ga posadimo svuda okolo kuće zato što će jednog dana biti visoko i lepo. Mei samo...
-... sedi tamo svaki dan, čekajući da nikne. Ali ne deluje da hoće da raste. Jedva čekam da vidim kako će izgledati.
-Da, Mei šalje mnogo pozdrava i želi da bude sigurna da si videla njen crtež.
-Uskoro će letnji raspust, i neće biti škole. Volim te mama i ozdravi nam brzo.
-Hajde, krećite. Rekao sam da krenete!
-Hajde, vreme je za spavanje.
-Tata, da li ce biljke nići, mislim nići sutra? -Tesko je reći. Možda Totoro može da kaže ako hoće.
-Budi se Mei!
-Ali, jesu li tamo gde smo sadile... -A-ha.
-Ovo uspeva!
-Ura, uspeli smo!
-Mi smo vetar!
-Šta se desilo sa drvećem?
-Hej, sačekaj!
-Uspele smo! Uspele smo! -Ura, uspele smo!
-To je bio samo san. -To nije bio samo san.
-To je bio samo san. -To nije bio samo san. Uspele smo!
-Telegram.
-Heeej? Telegram.
-Heeej? Ima li koga?
-Možda nema.
-Bako!
-Ovde sam, Mei.
-Ovaj je odličan.
-Je li ovaj sazreo?
-On je zreo.
-Vau! Tvoja bašta više liči na planinu blaga!
-Zahvaljujući Majci Prirodi. Hajde da se malo odmorimo.
-Gotovo. Lepo i hladno.
-Michiko ce biti ljubomorna.
-Divno je. -Uzeli su mnogo dobrog od sunca, i to ih čini tako dobrim za telo i dusu.
-Oni ne mogu pomoći mojoj majci? Mogu li?
-Naravno da mogu.
-Ko jede povrće iz moje bašte brže ozdravljava.
-Naša mama ovog vikenda dolazi iz bolnice...
-I spavaće sa mnom ispod mog pokrivača.
-To je divno.
-Sposobna je da se vrati, zar ne?
-Dolazi kući da provede par dana sa nama ali onda mora da se vrat u bolnicui.
-Nadam se da će biti pažljiva.
-Naravno da će biti.
-Ugojićemo je mojim povrćem.
-Ja ću mami dati ovaj kukuruz koji sam ubrala specijalno za nju.
-Sigurna sam da će te voleti zbog toga.
-Poštar mi je dao ovaj telegram zato što niste bile kući. Uzmi.
-Ali tata se neće vratiti sa posla sve do devet.
-Otvori ga onda sad. Telegrami su ozbiljna stvar.
-To je od doktora moje majke iz bolnice. "Molim vas kontaktirajte me."
-Šta to treba da znači? Da li je dobro?
-Znam da joj se nesto ružno desilo.
-Šta mogu da uradim dok se tata ne vrati sa posla?
-Moraš se smiriti. Možeš li ikako da telefoniraš ocu?
-Imam broj njegove laboratorije ali nemamo telefon da ga zovemo.
-Odvedi ih kod tvoje majke i daj im telefon da nazovu oca. Jesi li razumeo?
-Nemoj paničiti ali budi brza.
-Mei, možes da ostaneš kod mene kući. Mei! Mei!
-Mei, nemoj me pratiti! Idi kod Bakine kuce!
-Operater? Želim da obavim jedan razgovor.
-Vrlo je važno. Broj je 1354 na lokal 12.
-Da. Hvala vam mnogo.
-Tvoja drugarica je veoma lepa.
-Ima divnu kosu.
-Halo? Da.
-Možete li me povezati sa kancelarijom profesora Kusakabe. Požurite, molm vas.
-Da. Da. Ja sam njegova ćerka.
-Iz bolnice je tata. Tako sam zabrinuta.
-Polako, polako.
-Iz bolnice?
-U redu, u redu.
-Mislim da znam. Sada ću da zovem bolnicu...
-Sta je sa mamom? Kaži mi da će sve biti u redu.
-Nema razloga da brineš. Proveriću u bolnici pa cu te nazvati. OK?
-Ostani tu.
-Završavam razgovor sad. Ti tu čekaj.
-Otac će ovde nazvati. Mogu li ovde da sačekam?
-Slobodno.
-Hej, gde ste!?
-O ne! Ja ću ovaj kukuruz da dam mami!
-Odlazi! Bolje da si odmah prestala.
-Mei, iz bolnice su rekli da mamino zdravlje nije baš dobro. Zato ona još neće doci kući.
-Ali zašto?
-Šta mi tu mozemo? Ako sad izadje biće joj gore. -Nece!
-Ali moći će da dodje kući uskoro! -Ne!
-U redu onda. Neka bude tako pa da vidimo ako umre! -Ne!
-Ne budi glupa Mei. Odustajem. Tako si glupa!
-Hajde Mei!
-Ja nisam glupa!
-Ja ću se pobrinuti za pranje veša.
-Hajde sad. Nije kraj sveta.
-Vaša Baka je tu da pomogne.
-Da vidim vaše lepe osmehe.
-Vaš otac će stopirati na povratku iz bolnice.
-Ja sam čula da se vaša majka samo malko prehladila.
-Verujem da će doći za sledeci vikend.
-To su rekli i prošlog puta.
-"To je privremeno. Samo nekoliko dana da vidimo šta je sa njom. To je samo prehlada."
-Šta da radimo ako mama umre?
-Šta da radimo ako mama umre, Bako?
-Nemoj brinuti. Vasa majka neće umreti.
-Ona neće nikad napustiti tako divnu decu. Mnogo vas voli. Nemoj plakati. Baka će biti sa vama dok vam se otac ne vrati.
-Gde si?
-Mei!
-Mei! Vrati se!
-Da li si je videla gde?
-Nema joj traga.
-Nije na autobuskoj stanici?
-To je čudno. Gde bi mogla da ode?
-Možda je ljuta od jutros. Svadjale smo se i...
-O, možda je otišla u bolnicu da poseti mamu.
-Ali bolnica je daleko.
-O Bože zašto? Odraslom čoveku treba tri sata da stigne do tamo!
-Hej!
-O moj Bože! Moraš da odes do tvog oca odmah!
-Kaži mu da se mala Mei izgubila!
-Kako možeš da uradiš tako nesto glupo Mei! Uvek se izgubiš!
-Meeeei!
-Izvinite što vas gnjavim, ali da li ste videli malu devojčicu da ide ovim putem?
-Ona je moja sestra, ima oko pet godina.
-Pa, čini mi se da se secam nekoga.
-Ah, da, pre nego što sam je mogao pozvati otisla je onuda.
-Možda je krenula kroz šumu.
-Ali, možda je otišla u drugom pravcu. Jesi li sigurna da je to tvoja sestra?
-Mnogi prolaze ovuda a da ih ja ne vidim.
-Mei, plašim se.
-Hvala!
-Meeeei!
-Molim vas stanite!
-Hej dete jesi li luda? -Tražim sestru. Da li ste videli malu devojčicu negde?
-Plašim se da nismo.
-Zove se Mei i ima pet godina. Verovatno se izgubila.
-Nismo nikoga videli, zar ne?
-Mislim da je otišla u Shichikokuyamu.
-Mi baš dolazimo odatle i nismo sreli nikoga zadnjih nekoliko sati.
-Žao mi je. -Pa, hvala vam.
-Uzgred, odakle si?
-Iz Matsu-go. -Hodala si odatle čak do ovde?
-To je preko tri sata udaljeno.
-Mnogo srece, dete.
-Nadam se da ćeš je pronaci.
-Satsuki! Čekaj!
-Dodji ovamo!
-Kanta!
-Nismo je jos našli. A ti? -Nista.
-Moj tata je svima u selu rekao da je traže, ti idi kuci a ja cu biciklom u Shichikokuyamu. U redu?
-Ali, plašim se da je krenula da poseti majku i da se potpuno izgubila...
-Samo trenutak. Neko je pronašao sandale kraj jezera pre pola sata.
-Nema načina da je prošla kraj svih tih ljudi a da je niko nije opazio.
-Ne brini. Niko nije rekao da su to Meine sandale.
-Da li si je već pronašla?
-Idi malo desno. Nisi pokrio taj deo!
-Da li ti je ostala koja kuka?
-Evo je Satsuki!
-Mei! Mei!
-Pogledaj, Satsuki. Jeli njena?
-Nije njena.
-Hvala nebesima!
-Znaš, Satsuki, za trenutak sam mislila da je Meina.
-Mama, rekao sam ti da Prerano zaključuješ.
-Momci, prekinite! Nije njena.
-Pa, šta ćemo sad da radimo? -Nastavićemo da tražimo.
-Šta god da radite, bolje požurite. Uskoro će da padne mrak.
-Svima sam vam zahvalan. Znam da je posao težak ali ako možete nastavite da je tražite. -Ne brini, razumemo.
-Šta mislite da zovnemo policajca? -Ne znam. Mislite li da bi policija mogla...
-Gde ćes!?
-Totoro, molim te zaštiti Mei. Izgubila se i verovatno je uplašena.
-Molm te, veruj mi. Biću dobra do kraja života samo ako bih mogla da je vidim jos jedan put.
-Totoro!
-Totoro, Mei se negde izgubila. Ja sam je tražila i tražila.
-Molim te pomozi mi da je nadjem. Verovatno je negde sama, uznemirena i plače.
-Oh, Totoro, plašim se.
-Šta?
-On to ne može.
-Ali kako niko ne vidi autobus?
-Sledeća stanica, sestrice.
-Mei! Gde si?
-Ali kako on to radi?
-Mei!
-Seko? Gde si? Satsuki?
-Tu si ti! -Satsuki!
-Oh, Mei!
-Žao mi je.
-Samo mi kaži jesi li ponela taj kukuruz u bolnicu?
-Sledeća stanica Shichikokuyama bolnica.
-Da li kažes da idemo u maminu bolnicu?
-Ti si divan
-Žao mi je. Zbog moje glupe prehlade su iz bolnice poslali telegram.
-Nanela sam vam svima bol. Nadam se da ćete mi oprostiti.
-Birokratska greska. Siguran sam da su deca dobro podnela. Razumeće da ćes moći da dodješ sledeće nedelje.
-Ne bi me iznenadilo da pate više nego što mi mislimo.
-U stvari Satsuki, ona je vrlo pametna i osetljiva
-Mmm. Možda si u pravu.
-Budi pažljiv kad dodjem kući, pošto nameravam da razmazim te rdjice.
-O ne.
-Vidi, mama se smeje.
-Meni deluje prilično zdravo. -Da.
-Ne mogu da sačekam da budem na nogama.
-Ni mi.
-Pazi sad, ovo je čudno.
-Šta se dogodilo?
-Nisam sigurna, ali bih se zaklela da sam videla obe devojčice na drvetu, još se i smeju.
-To možda nije toliko ludo kako misliš. Pogledaj.
ZA MAMU