субтитри от YavkA.net
ДА СЕ ПРЕВЪРНЕШ В LED ZEPPELIN
НАХЛУВАНЕ В ПОЛША
НАЦИСТИТЕ БОМБАРДИРАТ ЛОНДОН
МОБИЛИЗАЦИЯ ЗА МЪЖЕТЕ НАД 20
ВЪЗДУШНИ НАПАДЕНИЯ Гасете светлините
ВОЙНАТА СВЪРШИ
Като деца в Англия
ние живеехме в сенките на Втората световна война.
Родителите и техните родители
бяха преживели две световни войни.
Джими Пейдж
В края на Втората световна война
имаше едно страхотно чувство на надежда за бъдещето.
В Лондон
имаше много разрушени сгради
и кратери от…
Беше следвоенна зона.
Все още се раздаваха дажби.
Джон Пол Джоунс
Взимахме яйца, мляко, масло и всичко друго
с една малка книжка с купони.
Хората се съвземаха.
Извън Лондон, в Уест Мидландс,
се водеше следвоенен, полупровинциален,
спокоен живот.
Мечтаех за Америка…
Робърт Плант
…защото бе съвсем различен свят
от този, в който живеехме.
ТРИОТО НА ДЖОНИ БЪРНЕТ "The Train Kept A-Rollin'"
Слушах прекрасния рокендрол,
идващ от Америка.
Чуваше се електрическата китара.
Беше като от Марс,
въпреки че идваше от Мемфис.
1957 г.
А във Великобритания слушахме музиканти,
които залагаха на сигурното,
докато не пристигна тази природна стихия, наречена Лони Донеган.
Лони Донеган
Бях напълно запленен,
когато гледах как свири Лони Донеган.
Беше като някакъв портал.
Даваше ти известен достъп
до една свобода, каквато не се виждаше в Англия.
Давай, Джими!
Един ден отидох на училище и видях…
…някакъв тип да стои до игрището,
заобиколен от много хора.
Училището на Пейдж
Казваше се Род Уайът
и свиреше песните на Лони Донеган
на акустична китара.
Пейдж и Уайът
Отидох при него и му казах: "Имам една такава вкъщи".
Той отвърна: "Донеси я
и ще ти покажа как да я настроиш".
После ми показа и няколко акорда.
1958 г.
"Изцяло вие" Телевизия ВВС
Бях неразделен с китарата.
Свирех преди закуска,
а после по пътя до училище.
Там исках да се упражнявам,
но ми я взимаха
и я връщаха в края на деня.
Баща ми заяви:
"Не я разбирам тази работа с китарата, но…".
Семейство Пейдж
"…подкрепям те,
ако се справяш добре в училище".
Майка ми доста подкрепяше идеята
да продължа и да се включа в група
и наистина вярваше в мен.
Беше наистина голяма работа.
Джон Пол Джоунс
Родителите ми бяха във водевила.
Майка ми пееше във вечерна рокля…
Касъл и Болдуин
…а баща ми бе комик.
Той свиреше на пиано.
Така че пътувах с тях
из военните бази,
където забавляваха войската.
Редуваха се едно международно изпълнение след друго.
Свиреше се на акордеони и на банджо.
Попивах всичко това.
От тази музикална традиция съм.
Марджи Касъл
Тя изцяло бе основата
за всичко, което съм правил после.
Ани, Робърт и Робърт Плант
Израснах в Уест Мидландс.
Корените на баща ми са оттам,
а семейството от страната на майка ми са роми.
Детството ми бе много защитено,
докато не ме пратиха в голямо училище в голям град.
Учих за счетоводител.
Училищен парад на Робърт Плант
Харесваше ми много от ставащото в училище,
но появата на Литъл Ричард
бе толкова провокативна и поглъщаща,
и хипнотична,
че всичко друго някак остана на заден план.
Литъл Ричард
Тогава разбрах, че искам само да пея.
Това беше то.
Мухата ми влезе в главата. Завинаги.
Джон Бонъм рядко дава интервюта и умира през 1980 г.
Това интервю се показва за пръв път.
Аз съм Джон Бонъм.
Като дете обичах да вдигам шум с барабани.
Получих първите си барабани на десет.
Отидохме да гледаме филм с Джийн Крупа
и беше изумително.
Джийн Крупа
Тук в Мидландс
си купувах съвсем различни плочи.
"Джони Кид Енд Дъ Пайрътс" имаха сериозно влияние.
"ДЖОНИ КИД ЕНД ДЪ ПАЙРЪТС"
"Джони Кид Енд Дъ Пайрътс"
1960 г.
Чували сте я по джубоксовете.
Те имат огромни 15-инчови говорители.
Чуваше се единствено басът.
Чух я и си помислих:
"Много искам да правя такъв звук".
Когато казах на баща ми, той отвърна:
"Бас китарата е нов инструмент
и след две години вече няма да се използва.
Вземи си саксофон. Винаги ще имаш работа".
Казах му: "Не, искам бас китара".
Чу ме как се упражнявах и каза: "Идваш с мен.
Само гледай лявата ми ръка".
На пианото. И така…
Оттам научих всички стандарти.
"Шадоус" с шоу…
Имах малка банда.
Свирехме в младежкия клуб.
Заговорих се с техния напредничав млад свещеник.
Отец Гордън Бейтс
Той каза: "Трябва ни органист".
Отвърнах, че мога да се включа, ако искат,
без да мисля, че е сериозно. Той се съгласи.
Църква "Сейнт Ейдънс" Ню Елтам
В църковната музика трябва да импровизираш.
Но тъй като и без това не бях много добър да свиря по ноти,
просто импровизирах всичко.
Научих църковните химни.
Разбрах какво представляват.
Не съм особено религиозен, но беше добра работа.
А той бе наистина готин свещеник.
И така на 14 години станах органист и диригент на хор.
От това печелех крупната сума от 25 паунда годишно
и си купих бас китара "Фендер".
В четвъртък вечер ходех да свиря
в клуб "Маркий".
1963 г.
След известно време там
банда на име "Картър-Луис и Садърнърс"
ме попитаха…
Картър Луис и Садърнърс
…дали искам да записваме.
Казах им, че звучи много добре.
Отидох с оборудването си.
Педал и усилвател "ДеАрмънд"
и чисто новата ми "Гибсън Лес Пол".
А от бандата казаха:
"Просто измисли нещо за солото".
На второто изпълнение вече бях готов.
Сигурно мълвата се е разчула
за този млад китарист…
ПОЗДРАВЛЕНИЯ! КАРТЪР-ЛУИС И САДЪРНЪРС
…защото започнаха да ми се обаждат и други.
Когато влязох в света на сесиите,
бях със седем години по-млад от всеки друг.
Те нямаха човек от старата школа,
нито от настоящата,
който познаваше влиянията
и препратките на младите банди.
Аз, разбира се, знаех всичко,
независимо дали беше арендби, блус,
или рок, каквото и да беше.
Всички си купуваха плочи,
които поначало идваха
може би с американските търговски кораби.
Бумът на арендби бе настъпил.
Сони Бой Уилямсън
Отидох да гледам Сони Бой Уилямсън
на Американския фолк блус фестивал.
По онова време се учех да свиря на хармоника.
Имаше изумително настъпление
на музика, за която не знаехме откъде идва.
Сони Бой беше почти всичко,
което се превърна в цялата ми музикална природа.
Обаче в моя роден град си имах свой собствен герой
и това беше Пери Фостър.
Пери Фостър
Той имаше своя група, наречена "Делта Блус Бенд".
По един или друг начин успях да ги убедя да ме вземат
в тази банда.
Бях готов да стана мод или рокер,
или битник, всичко, стига да можех да пея
и да събирам погледите върху себе си.
Просто се опитвах да намеря себе си.
Свирех и работех едновременно.
Джон и Джак Бонъм
Работех с баща ми в строителството.
Бяхме добри строители.
Но работата постепенно намалява,
а музиката надделява. Това се случва.
Гласът на Джон Бонъм
Напускахме училище, създавахме малки банди
и такива неща,
и свирехме на местно ниво.
За мен соул музиката имаше сериозно влияние тогава.
Джеймс Браун и неговите "Феймъс Флеймс"
Джеймс Браун бе всеобщ любимец,
защото звукът на барабаните беше просто изумителен.
Реших, че ще постигна този звук.
Когато бях на 16,
гледах група, в която пееше Робърт.
Концертът мина много добре, защото той беше страхотен.
В тълпата от зрители
имаше един впечатляващ тип с красивата си приятелка.
Джон Бонъм и Пат Филипс
След това той се срещна с мен и каза:
"Ти ставаш,
но ще си много по-добър със свестен барабанист".
Помислих си: "Боже, започва се".
За пръв път свирихме заедно,
когато бяхме на 16.
Получи се много добре.
Джон бе изумителен.
Беше наистина силен барабанист.
Гледах го с тотално изумление.
Просто беше фантастичен.
Да свириш на местно ниво е много конкурентно.
Тръгваш на път
и всичко е прекрасно,
а после концертите спират, няма пари.
Връщаш се откъдето си тръгнал.
Веднъж ни свършваше горивото
и се наложи да източа гориво от друга кола.
Полицията ме хвана посред нощ
как смуча през маркуча в една туба.
А той седеше отзад, трепереше
и си мислеше: "Какво ще каже Пат?".
Пат стана негова съпруга и му казваше:
"Да не си посмял да свириш с този Планти.
Той е пълен провал".
Напуснах училище на 16.
Провалих се на повечето изпити,
защото цяла нощ свирех по клубове
преди изпитите си.
Баща ми казваше:
"Мога да ти намеря работа като чиновник някъде".
"Не, аз ще си намеря банда, татко."
В Лондон имаше едно място,
наречено "Арчър Стрийт".
Всеки понеделник сутринта
местните музиканти се събираха на работна среща.
Аз ходех там като хлапе.
Бях там всеки понеделник.
Започнаха да ме наемат да свиря с бандите,
както и за звукозаписни сесии.
1964 г.
Ето го Джими Пейдж с електрическата си китара.
Това е моята "Лес Пол", Черната красавица.
Това е китарата,
с която свирих на повечето сесии.
Готови сме. Влизаме да видим
пред какво ще бъда изправен.
Всъщност сесиите бяха много забавни.
Когато започнах, свирих на много сесии
заедно с Джими.
Шърли Беси Джими Пейдж - Джон Пол Джоунс
Тази сесия беше в "Аби Роуд".
С Джими бяхме в ритъм секцията.
Имаше цял оркестър
и Шърли Беси.
Цялата енергия… Просто да бъдеш там…
Реално все още бях хлапе.
Беше като: "Леле, това е Шърли Беси".
Виждахме я, докато свирехме.
Тя правеше всичко това.
Беше прекрасно да гледа човек.
Тези студиа работеха с безскрупулна ефективност.
Затова не можеш да се издъниш
и да се работи допълнително.
Ако се издъниш,
няма да те повикат повече.
Имах джобен тефтер като този,
който носех със себе си.
Свирех на сесии с "Ролинг Стоунс",
Дейвид Боуи, Петула Кларк…
Участвах в записите на "Кинкс".
Първият запис на "Ху".
Много са и са различни.
Но не съм правил нищо с "Бийтълс".
1965 г.
Донован Джими Пейдж - китара
Работих доста с Донован
и това много ми хареса.
Негов продуцент беше Мики Моуст.
Мики Моуст
Сесиите бяха супер, защото можех да гледам
и да задавам въпроси за различни неща,
което определено правех.
Поставих си за цел да разпитвам звукорежисьорите
как се правят определени ефекти като ехо и ривърб.
Виждаше се как настройват микрофоните
за различните инструменти.
Като цяло това можех да правя.
Разрешаваха ми да го правя.
Но не само това, получих шанс и за соло,
така че беше добре.
Казах на Мики Моуст:
"Трябва ли ти аранжировка?".
Попита: "Ти правиш…" "Да, аз аранжирам.
През цялото време."
Всъщност не го бях правил преди.
Но баща ми винаги ме е учил да не отказвам работа.
Така с него имахме чудесни работни взаимоотношения.
Минаваше с жълтия си ролс-ройс…
1966 г.
…и пускаше плоча в пощенската ми кутия
с надпис: "Знаеш какво искаме. Петък е". И това бе всичко.
Свирех на бас в сесиите по цял ден, цяла седмица.
Затова пишех аранжиментите нощем.
А после в 9:00 сутринта
ходех на сесиите и правех песните.
Правех всички аранжименти за "Хърманс Хърмитс"
и Донован,
и работих доста с Лулу.
Правих аранжиментите й
заедно с Мики Моуст.
Лулу Джон Пол Джоунс, аранжимент, бас
Дори работих по филми с нея,
като "На учителя, с любов", който бе хит в Америка.
Това се считаше за върха в музикалния бизнес.
ОТ СЕСИИТЕ Джон Пол Джоунс
Баща ми беше страшно горд,
когато хора, които познаваше и уважаваше,
идваха… "Видях сина ти на еди-коя си сесия
онзи ден. Той е добър, да знаеш."
И…
Много се радваше.
По онова време бях в много различни банди.
Г-н Плант разцъфва в баладите
Правих няколко експеримента в студиата.
Но родителите ми изобщо не бяха във възторг.
Всъщност, когато записах първото си парче, първия сингъл по CBS,
те не знаеха нищо, защото…
Беше ми дадена възможността да остана в света
на академията и…
…стажът ми… Да работя по стажа си
като счетоводител или…
…просто да направя каквото трябва.
Така и сторих.
Сбогувах се с всички.
1967 г.
Знаех, че има по-талантливи певци от мен,
но аз просто се откроявах.
Не садете, а пушете
Носех туники, боядисвах си лицето, имах звънчета, палех тамян…
…беше просто…
Гласът на Джон Бонъм
Робърт имаше повече неприятности
от всеки друг мой приятел тук.
Нелепо е.
ЛЕГАЛИЗИРАЙТЕ ТРЕВАТА
Джон дойде и попита: "За какво е всичко това?".
Протест на "Цветната група"
Отвърнах: "Да, прав си. За какво е всичко това?".
Беше краят на 1967 г.
Отново се събрахме заедно
и свиренето се получи невероятно добре.
Така че сформирахме "Бандата на радостта".
Искахме да смесим блус с психеделия.
Искахме да сме част от онова огромно движение.
Свирихме при Франк Фрийман.
Свирихме в "Мидъл Ърт" в Лондон.
"БАНДАТА НА РАДОСТТА"
Минахме в жанр тинпанали и записахме "Memory Lane",
което бе първият ми експеримент в писането на песни.
За жалост, така и не я издадохме.
А и не много хора ни харесваха.
Но ние се харесвахме.
РОБЪРТ ПЛАНТ и "БАНДАТА НА РАДОСТТА"
Отново РОБЪРТ ПЛАНТ и "БАНДАТА НА РАДОСТТА"
Пат крещеше на Джон:
"Казах ти да стоиш далеч от него.
Доникъде няма да стигнеш".
Така той заложи на Тим Роуз
и изсвири "I Got a Loneliness" и "Morning Dew".
Така ставаше навремето.
Джон и Джейсън Бонъм
Имахме дете и ми трябваше работа
в професионална група, за да печеля
и да преживяваме.
Не ме искаха никъде.
Беше доста трудно.
Имах кафяв куфар и малко пеницилин
и нямаше къде да живея.
Затова…
Направих концерт с банда на име "Обс-Туидъл".
Бях напълно приет
в света на студийните музиканти.
Бях потънал в това да правя нещата,
които правеха старите кучета, когато постъпих там.
Като например мюзак.
Мюзак е нещо като фонова музика в асансьор.
Нали разбирате?
Много е трудно да се направи
мюзак сесия,
защото имаш цялата партитура
и трябва да обръщаш и да свириш,
да обръщаш и свириш.
Да успееш да стигнеш до половината,
без да ти се повдига, беше истинско чудо.
Така разбрах,
че бе време да се махна оттам.
Всичките ми приятели, като Ерик и Джеф, бяха в банди
и много се забавляваха.
Помислих си: "Има много, което искам
да мога да предложа".
Джеф Бек каза:
"Ще е много добре, ако дойдеш в 'Ярдбърдс'".
Помислих си: "Ще ти хареса ли да свириш,
ако имаш този шанс?".
"Добре. Действай. Това е твоята възможност."
Ярдбърдс
Когато отидох в "Ярдбърдс" при Джеф,
бях на турне с приятел
и много се забавлявахме.
Но по средата на едно турне в Америка
той напусна бандата и аз бях доста шокиран.
Но това ми даде възможност да опитам една напълно нова посока.
Така че поех соло китарата.
Никой вече не се интересуваше
от "Ярдбърдс" тук в Англия.
Затова започнахме да увеличаваме ъндърграунд последователите си
в Америка.
И беше просто тръпка, страхотна тръпка
да усетиш музикалната сцена на Западния бряг.
Но бяхме изправени срещу Мики Моуст,
който бе наш продуцент,
така че записвахме всякакви ужасни сингли
за АМ радиото, което бе поп радиото,
а аз вече не исках да правя сингли.
При престоя в Америка
видях появата на FM ъндърграунд радиото,
по което пускаха цели страни от албуми…
Знаех, че в това е бъдещето.
Затова моят план бе такъв.
Да правя албуми, от които ще пускат
цялата страна по FM станциите.
Бях измислил ново звучене
за "Ярдбърдс".
Вече знаех точно какво исках да правя с китарата
по новото, което бях замислил,
като "Dazed and Confused",
а то бе вдъхновено от Джейк Холмс.
1968 г.
Джеф Бек ми даде тази китара.
Аз я боядисах. Осветих китарата.
Това е китарата, изминала целия път,
като Екскалибур, митичния меч.
В Лос Анджелис ходих да ми гледат на ръка.
Гадателката ми каза:
"Много скоро ще вземеш решение,
което ще промени живота ти".
Два или три дни след гадателката се състоя среща,
на която групата каза:
"Край. Разделяме се".
Това бе голям шок.
Веднага си казах: "Сега знам какво искам да правя.
Ще сформирам своя банда
и знам точно какво искам да правя с нея".
Трябваше ми само силен вокал.
Имаше един певец на име Тери Рийд.
Бях го забелязал
и си помислих: "Ще опитам с него".
Попитах Питър Грант дали ще издири Тери Рийд.
Питър Грант
Питър Грант бе мениджърът на "Ярдбърдс"
и той наистина вярваше в мен.
След като "Ярдбърдс" се разпаднаха
и казах, че ще основа банда,
той бе на линия. Каза: "Чудесно.
Ще помогна с каквото мога".
Питър Грант и Мики Моуст работеха в един офис,
имаха две бюра
и седяха един срещу друг в стаята.
В следващия миг чух:
"За нещастие, Тери Рийд подписа солова сделка
с Мики Моуст".
Отвърнах: "Така ли?".
Съвсем нова? - Тази я знам.
За теб. - Да.
Реших, че е безскрупулно.
Но все пак Тери Рийд предложи
певец от Мидландс от банда на име "Обс-Туидъл".
Помислих си:
"Името е необичайно. Малко е странно".
Той и Питър Грант дойдоха при мен.
Попита ме дали знам къде може да намери Робърт Плант.
Отговорих му: "Да, точно тук".
Той правеше прекрасни импровизирани вокали
и смятах, че са великолепни.
Затова го поканих вкъщи.
За жалост, още нямах къде да живея.
Така че си взех куфара, хванах влака за Пангборн
и почуках на друга врата.
Да, имахме много добра връзка.
Той преглеждаше плочите ми…
"Тази я имам."
Изсвирих му версия на Джоан Баез
на "Babe I'm Gonna Leave You"
и казах: "Ако можеш да изпееш горния ред,
имам аранжимент за това".
Всичко си пасна много добре.
Беше красиво.
Той просто пееше прекрасно.
Знаехме, че нещо витаеше във въздуха.
Усещах го около себе си.
Джими свиреше на китарата невероятно. Изумително.
После ми каза:
"Имам предвид един барабанист".
Но преди да продължи, казах: "Чакай малко.
Няма барабанист на тази планета,
който да се сравнява с Джон Бонъм.
Той е великолепен".
Свиреше с Тим Роуз.
Джими рече: "Щом е така,
да отидем да го видим".
Казах: "Джон, трябва да чуеш как свири Джими.
Изумителен е". Джон отвърна: "Няма начин".
Казах му: "Да не си луд?
Ти не искаш да свириш този електрически фолк.
Ела с мен". Той отвърна: "Пат ще ме убие.
Не говори така".
Казах му: "Ще говоря с Пат и майка ти".
Жена ми Мо прочела, че Джими сформира група.
Каза да му се обадя да видя
дали не си търси басист.
Казах: "Не, не мога…
Имам си друга работа.
Онези неща… албумите…".
Но тя просто настояваше.
"Обади му се, моля те." Така че му звъннах.
Казах: "Здрасти, Джим. Чух, че сформираш банда".
Той рече: "Да, така е".
Попитах: "Трябва ли ти басист?".
Отговори: "Всъщност да,
но има проблем". Попитах: "Какъв?".
Отвърна: "Барабанистът свири с Тим Роуз
и взема 40 паунда седмично. Можем ли да дадем повече?".
Решихме, че вероятно можем.
Питър Грант успя да уреди място за двучасова репетиция
на улица "Джерард".
Улица "Джерард" 19 Мазе за репетиции
Отидохме там, аз си разположих оборудването.
Джон Пол Джоунс дойде със сесийното оборудване,
а Джон с барабаните си.
Буквално беше пълно с усилватели
и си избрахме един…
"Здрасти, как си?" "Добре." Нали знаете?
Запознахме се.
Гласът на Джон Бонъм
Беше странно да се срещна с тях.
Бяхме от един и същи край
и мислех, че е някаква шега
да получавам телеграми и т.н.
Има шанс да съм един от "Ярдбърдс".
Като дар божи, нали?
Казах, че искам първо да изсвирим
"Train Kept A-Rollin'".
"Train Kept A-Rollin'". "Знаете ли я?"
Отвърнах: "Не". Той каза: "Има 12 такта".
"Рефренът е такъв." "Добре, давай."
И това беше то.
Стаята просто се взриви.
Свирехме и правехме прекъсвания за соло
и всичко останало, а Робърт импровизираше.
Никога не бях чувал нещо подобно.
Очаквах някой добър соул певец,
а се появи този пищящ маниак
с фантастичен глас и изумителен диапазон.
Мислех си: "Какви са тези височини?
Ще се нараниш, човече".
Беше помитащо, защото изглеждаше,
сякаш бях чакал точно това.
Бях доста срамежлив.
Най-доброто в това положение
е да не говориш много и просто да се бориш,
и да го осъзнаеш.
Като басист,
а той вероятно е мислел същото,
защото ритъм секциите
са много чувствителни същества…
Просто ми трябваше да знам, че можем да работим заедно.
Когато свирихме заедно за пръв път,
си личеше, че бандата ще е добра.
Без да парадираме с това.
Обаче аз го правя.
Великолепно.
Когато най-после спряхме, аз съм абсолютно убеден,
че всички знаеха, че онова бе преломен момент.
Мисля, че имаше много кинетична енергия,
много енергия, която трябваше да се излее от всички.
"Да минем на ново ниво
и да отидем в Пангборн."
Пангборн е на река Темза.
Помня как, когато се натъкнах на тази плаваща къща,
си помислих, че е истинска магия.
Излъчваше добра енергия.
Беше като казан за творчество.
Живях в тази къща
от 1967 г. до 1970 г.
Първоначално се настанихме на горния етаж.
Там, където са горните прозорци,
има по-голяма стая
и това е мястото, където репетирахме.
Имаше гледка към реката. Беше красиво.
Опознахме се един друг
и работихме здраво.
Не бяхме кръшкачи.
Целта ни не беше телевизията.
Всички много искахме да свирим.
Работехме по материала за албума
и добавяхме още материал,
който да използваме на живо.
Репетирахме с дни
и сигурно е било доста шумно.
Чувало се е дотук.
Очаквах някой да почука на вратата,
да се оплаче, но не стана.
Събрахме се доста бързо,
защото имаше едно турне
и "Ярдбърдс" трябваше да свирят
на няколко места в Скандинавия.
Беше удобно и изненадващо,
че имаше турне за нас.
Можехме да използваме случая
да свирим пред публика
далеч от Лондон и всичко останало.
Заминахме за Скандинавия
за първия си концерт като "Ярдбърдс".
Септември 1968 г.
Качихме се на самолета,
с Джон седяхме един до друг,
пушехме цигари
и гледахме многото сребърни прибори,
лъжици и вилици пред нас.
Неща, които бихме откраднали,
там бяха в изобилие.
Нямаше да можем да вземем достатъчно
и да слезем от самолета без помощ.
Беше чудесно. Имаше всичко.
Джин, тоник, хора.
Хората бяха мили и очарователни.
Климатик. Беше… Заминахме.
Защото… Какво да правиш?
Не може да се върнеш при мама.
ТИЙН КЛУБ ГЛАДСАКС - ДАНИЯ
Когато казах на колегите и на работодателите,
че напускам сесийната работа
и ще свиря в рокендрол банда,
всички казаха: "Ти си луд. Напълно си откачил".
Нашият басист, Джон Пол Джоунс.
Джон Пол Джоунс.
На барабаните, Джон Бонъм.
Соло китара, Джими Пейдж.
И аз, Робърт Плант.
Да! Добре!
Да!
Мина толкова добре,
че бандата започна да прави албума
веднага след Скандинавия.
От колко време да сме били заедно тогава? Може би месец?
Ходехме в студио "Олимпик" нощем в продължение на няколко седмици.
"Олимпик" СТУДИО
За пръв път отидохме на 25 септември
през 1968 г.
"Време на пристигане от 23:00 нататък."
Хайде.
Добре.
Глин Джонс
Това е скъпият Глин Джонс
на конзолата "Хелиос",
направена специално за студио "Олимпик".
Той беше звукорежисьор.
Първи барабани.
Джон, Джими, и Джон Пол
бяха много по-свързани от мен в тези сесии,
защото записваха на живо.
Налагаше се да успеят.
Дубълът си е дубъл.
Атмосферата бе наелектризирана.
Аз се опитах да се приземя отгоре на това.
Джон Пол Джоунс внесе най-невероятния бас
и бе музикална сила, с която се съобразяваш.
Много обичах десния крак на Джон.
Изпитвах огромно уважение към него.
Опитвах да го подчертая,
да помогна,
да му дам пространство.
Трети дубъл.
Така че свирех и просто пропусках,
а нещо от него изскачаше на повърхността
и ритъмът изведнъж оживяваше.
НОВИНИТЕ в ДЕСЕТ
СВЕТОВНИ НОВИНИ 1968 г.
Мексико Сити Войници стрелят по студенти
ИГРИТЕ СА РАЗТЪРСЕНИ ОТ "ЧЕРНА СИЛА"
ВИЖТЕ НОМЕРА НА БАРБАРЕЛА
Лондон "Коса" спира цензурата
ПАРАД ЗА ЧОВЕШКИ ПРАВА В ДЕРИ
Нигерия Биафранската война ескалира
Южен Виетнам САЩ разполага 24 000 войници
Рене Касен Нобелова награда за мир
Екваториална Гвинея Независимост от Испания
Ритъм: цяла държава. Значка: Хавай 5-0.
НОЩТА НА ЖИВИТЕ МЪРТВИ
Вашингтон, САЩ Боинг пуска 747 Джъмбо Джет
Един от "Бийтълс" и момиче обвинени заради трева
Невада, САЩ Подземен ядрен тест
АПОЛО 7 ВРЕМЕ ЗА ИЗЛИТАНЕ
Аполо 7 Първо излъчване на живо от космоса
Исках да дам всичко възможно.
Свирех на акустична китара,
свирех на китара с педали,
свирех на слайд китара, на електрическа.
Оригиналният мастър повреден
Исках да има толкова текстури
и настроения, че целият албум
просто да грабне слушателите
и да ги пренесе в едно напълно ново за тях царство.
Китарата не е нормално настроена
в "Black Mountain Side".
Повече е като настройване на ситар.
Джими Пейдж
Джими и Джон Пол бяха неотразими.
Бяха свирили толкова разнообразна музика,
че нямаше нещо, което да свирят
и да не са в свои води.
Така имахме великолепна палитра от цветове,
с които да си играем.
Джими продуцира албума.
Това беше чудесно
заради различното звучене
и това ми харесва.
Той имаше идеи за мястото на микрофона,
за да получи дистанция. Знаеше какво иска.
Случваха се някои сложни неща
по време на миксирането
като обратното ехо в "You Shook Me".
Когато обърнеш лентата и наложиш ехото,
а после я обърнеш обратно,
получаваш обратно ехо.
Правех преходи между песните
и всякакви номера,
за да може, когато хората слушат албума,
както казвам, той да изисква цялото им внимание.
Беше изумително. Да.
Имах чифт големи електростатични тонколони
в предната стая.
Почти можеше да се седне в тях.
Аз просто свирех силно.
Ако финансираш албума лично,
си в много по-добра позиция,
отколкото ако правиш демозапис.
Така че, ако знаеш какво правиш,
имаше смисъл да завършиш албума
и после да сключиш сделка.
Американският продуцент Бърт Бърнс
ми бе направил страхотен пиар в "Атлантик Рекърдс".
ХИТОВЕТЕ СА В "АТЛАНТИК"
Заведе ме там през 1964 г.
и каза, че ще се целим в "Атлантик"…
Така и направихме.
БЕЛЕЖКА ОТ С. ВАЙС ДО: ДЖЕРИ УЕКСЛЪР
Уредихме Джими Пейдж да бъде в Ню Йорк
за подписването на договора на 11 ноември.
Да, бяхме си свършили работата
и Джими и Питър щяха да убедят хората,
че това им бе нужно.
Джими имаше необходимото, за да успее.
Той замина за Ню Йорк заедно с Питър
и се срещнаха с Джери Уекслър.
Летище "Кенеди"
Октомври 1968 г.
АТЛАНТИК РЕКЪРДС
Свирихме пред тях и беше велик момент,
защото свирихме, независимо какво мислеха,
и беше пред Джери Уекслър.
Джери Уекслър
"Атлантик" не можеха да ремиксират нищо.
Беше идеално. Беше готово.
Секвенсирането бе идеално. Нямаше нищо…
Определено нямаше да вадим сингли.
Бях виждал как сингли
разбиват духа на дадена банда
и не исках духът на тази банда да бъде разбит.
Погрижих се да кажа: "Ние сме банда с албуми.
Няма да правим сингли".
Определяхме правилата, защото притежавахме албума.
И ето ме там, подписвам договор.
Питър също бе там и изглеждаше много яко.
Приличаше на някой дон от мафията.
"АТЛАНТИК РЕКЪРДС" ПОДПИСВА С "ЛЕД ЦЕПЕЛИН"
В ЕДНА ОТ НАЙ-ГОЛЕМИТЕ СДЕЛКИ ЗА ГОДИНАТА
Питър Грант и Джими бяха уредили
"Атлантик" да нямат думата за това, което правехме.
Казаха им: "Вижте, искате тази банда
и ще ви дадем музиката". Но…
Питър Грант не допускаше никого от директорите
в близост до студиото.
Или до бандата.
Бяха ужасени от него, което бе брилянтно.
Такава свобода беше нещо нечувано.
Вместо да запази името "Ярдбърдс",
групата стана силна и започна начисто,
и решихме да сменим името.
"ЛЕД ЦЕПЕЛИН" - ДЕБЮТ
Кийт Мун предложи името "Лед Цепелин".
Реших, че ще свърши чудесна работа.
Казах си: "Да, това е ужасно име.
Никой няма да го запомни".
Но не можах да измисля по-добро
и станахме "Лед Цепелин".
Изведнъж станах баща и бях почти женен.
Робърт Плант и Морийн Уилсън
И бях в група, която щеше да се нарича
"Лед Цепелин".
Отидох развълнуван при родителите си.
Извиках ги и казах:
"Може да искате да се запознаете с възможната,
най-вероятна бъдеща ваша снаха".
Те, разбира се,
приеха положението.
На 9 ноември 1968 г. свирихме в "Мидъл Ърт".
И за да отпразнуваме концерта,
аз се ожених в същия ден.
Опитах да вместя възможно най-много в този ден.
Колата се счупи на път за концерта.
Всички тези неща.
Бяхме решили какво ще свирим
и как ще го изсвирим.
Първите три парчета минаха на един дъх.
Виждаше се как хората се питаха: "Какво, за бога, се случва?".
Странно е.
Нямаше големи концерти в Англия.
Можеше да кажеш:
"Ще включите ли 'Лед Цепелин'?"
и всичко останало.
Хората не ангажираха бандата.
Затова "Атлантик" решиха
плочата да излезе на 12 януари,
но само в Америка.
Затова Питър ни организира турне.
АЛБУМЪТ НА "ЛЕД ЦЕПЕЛИН" ЯНУАРИ
Трябваше да тръгнем на Бъдни вечер.
Изведнъж разбираш, че албумът излиза
и трябваше да свирим в Америка.
Тревожех се, че няма да се чувствам добре там.
Пат повтаряше: "Казах ви да не работите с него".
Но тя и жена ми Морийн бяха много близки приятелки
и заедно наблюдаваха
какво правеше Джон и какво правех аз.
Пуснахме се по течението.
Декември 1968 г.
Мечтаех да отида в Америка по много причини.
МЕСЕЦ НА "ЛЕД" В САЩ
"Лед Цепелин", групата, която излезе
от "Ярдбърдс",
започва едномесечно турне в САЩ.
Бяхме подгряваща група на "Ванила Фъдж".
Само те ни взеха под крилото си.
Бяха наши приятели,
когато нямахме нищо.
Гласът на Джон Бонъм
Кармайн Апис
Кармайн и Джон Бонъм подхванаха
чудесна минивойна.
Гледаха се един друг
и се имитираха, свиреха кратки неща.
Беше страхотен обмен на енергия между всички.
Първото шоу бе в Денвър.
Като да свириш в самолетен хангар.
Нямаше много хора.
Помислих си: "Леле".
Обаче казах: "Нека се съберем,
сякаш свирим в клуб,
и просто ще свирим един на друг.
Не мислете дали мястото
е наполовина, или изцяло пълно.
Нека просто свирим за себе си".
Сиатъл
Ванкувър
Портланд
Спокейн
След шепата дати с "Фъдж"
отидохме в "Уиски а Гоу Гоу" в Лос Анджелис.
"ЛЕД ЦЕПЕЛИН" И АЛИС КУПЪР
После беше Сан Франциско.
"КЪНТРИ ДЖО ЕНД ДЪ ФИШ"
"ЛЕД ЦЕПЕЛИН" "ТАДЖ МАХАЛ"
"КЪНТРИ ДЖО ЕНД ДЪ ФИШ" "ЛЕД ЦЕПЕЛИН" - "ТАДЖ МАХАЛ"
9 януари 1969 г.
Албумът вече се излъчваше
по ъндърграунд радиото
и хората бяха много любопитни
да видят бандата, която слушаха.
Просто щяхме да влезем наперено
и да пеем както никога преди.
Щяхме да дадем всичко от себе си.
Бяхме зад сцената във "Филмор" и Питър Грант каза:
"Каквото и да става,
ако не ги разбиете тук, край с всичко".
След това знаехме, че сме на прав път.
Всичко се разпространяваше като горски пожар.
Цялата работа се надграждаше.
Хората се блъскаха, за да влязат,
когато изсвирихме "Boston Tea Party",
защото работехме навсякъде,
от Западния до Източния бряг.
По FM радиото пускаха
едната страна на плочата и я обявяваха отново,
няколко думи от спонсора и пускаха другата страна.
Хората я слушаха
и им казваха: "Ще свирят за вас довечера".
И всички идваха.
В ЕФИР
Това са "Лед Цепелин".
Робърт Плант е тук и знам, че ви харесва.
Ще включа друг слушател.
В ефир си, скъпа. - Робърт Плант ли е?
От време на време. - Боже.
Искам да кажа, че направо ще умра.
Мили боже.
Не ми казвай, че ти трябва лекар.
Искам да кажа, че си много секси.
Невероятно е. - Добре, скъпа.
Много благодаря. - Чао.
Следващият? - Ало?
Исках да ви гледам снощи,
но нямаше билети.
Снощи беше страхотно.
Как се казваш? Няма значение.
Ало? - Здрасти.
Здрасти.
Здрасти. Мисля, че си бомба.
Какво значи това?
Значи, че изглеждаш много добре.
Чудесно.
Концертът снощи много ми хареса.
Наистина мисля, че си бомба
и не спирайте да правите това.
Много мило. Няма да спираме.
ЛОС АНДЖЕЛИС ПРЕСА
"Лед Цепелин" БРАТЯ И СЕСТРИ
"ЛЕД ЦЕПТЛИН"
Очакването бе смазващо.
Наистина смазващо.
Впечатляваща група
се издига бързо до нова супергрупа
Като се върнахме в Англия след всичко преживяно,
трябваше да си мълча.
Плочата още не бе излязла тук.
Март 1969 г.
Така че нямаше какво да кажа.
Щяха да ми се присмиват.
С Бонзо се събирахме и се чудехме…
"Какво беше това?" "Не знам."
"Какво се случи?" "Не знам."
Леле. Беше просто изумително. Направо нелепо.
Върнахме се от Америка
и бяхме претърпели промяна.
Чувствахме се много добре.
Но това ти влияе.
Замислете се. Бяхме по на 20 години
и изведнъж имаше наркотици,
имаше много момичета
и много хора, които изведнъж се появяват на сцената.
Тази огромна суб-субкултура, която се върти около славата.
Особено славата в ранните й етапи.
Защото тогава усещаш
задаващите се новости.
Беше хубаво чувство.
Особено понеже го правехме без пресата,
която не ни харесваше.
Получавахме малко отзиви
и най-очевидният беше в "Ролинг Стоун".
…угаждането и ограничеността…
Помня как прочетох отзива
и се зачудих дали ставаше дума за нас.
Джими Пейдж е ограничен продуцент
и пише слаби, прозаични песни.
За много от писателите тогава,
не знам дали проучваха музиката,
за да я критикуват, или ги притесняваха
социалните дейности.
Песента е скучна и претрупана.
Обаче дали те е грижа за реакциите на другите,
ако свириш така?
Отговорът, за съжаление, е "да".
Точно това може да те спре.
За щастие, на нас четиримата не ни пукаше толкова много.
Повече ни бе грижа как да творим.
Първият албум бе направен на пух и прах.
Купища хора казваха: "Не.
Музиката им не ми харесва".
Не знам защо.
Всички мислехме, че е някаква шега.
Трудихме се много усилено
и се виждаше, че хората го разбираха.
После казваха на приятелите си.
"Пробвай и ти."
Концертите бяха претъпкани, така че това, което чуваха хората,
спрямо това, което четяха,
това правеше бандата.
Бе вълнуващо да изнасяме тези концерти
и да общуваме отблизо
четиримата помежду си,
и да можем да променяме
нещата с малко хумор или напрежение,
или с известна агресия, или нещо друго.
Дотолкова бяхме свързани,
че можехме да тръгнем във всяка посока
и всички следваха.
Ако китарата води, всички следват.
Можех да се дръпна и да променя това.
Импровизацията просто бе на необикновено ниво.
При "Dazed and Confused"
напрежението се надгражда. Определено е нещо зло.
Хей!
Знаех, че сме успели
и наистина исках да разбием всички с това.
Имах цялостна визия за следващия албум.
Щеше да бъде много кинематографичен
в подхода си към начина, по който се прави музиката поначало,
да не говорим за наслагванията и слоевете.
Свиках репетиция в къщата
и репетирахме две нови песни
"Whole Lotta Love"
и "What Is and What Should Never Be".
Джими сядаше с акустичната китара
и работехме по песните.
Просто идваше и свиреше каквото бе написал.
А после всички заедно решавахме.
Отидохме в студио "Олимпик" през април
и много се вълнувахме да се върнем в студиото.
Април 1969 г.
Способностите ми за писане на песни се подобряваха
заради окраските на свиренето около мен.
При "Whole Lotta Love"
Джими бе поработил върху припева.
Показа ми рефрена си, който беше невероятен.
А като куплет просто изпях един текст на Уили Диксън.
Беше като…
Намирах най-добрата черна музика
и я променях
по един или друг начин.
Мислех, че няма смисъл да имаме "Whole Lotta Love"
и после още една,
която като цяло звучеше еднакво.
При "What Is and What Should Never Be"
текстът е по-небрежен и по-нежен,
а като се комбинира с…
Не бих казал мощен рефрен,
но има повече напрежение
и така се показва
силата на Джон Бонъм и силата на групата,
цялото това нещо.
Предстоеше ни турне
и смятах, че ще е много забавно
да можем да записваме на различни места в Америка.
"Лед Цепелин" обратно САЩ
Идеята бе да получим вдъхновение от любовта на хората
и да видим реакцията на публиката.
"ЛЕД ЦЕПЕЛИН"
ХОЛИВУД
Бе истинска радост да можем да влезем в студиата в САЩ.
Получаваш енергия от това, че пътуваш
и всъщност я документираш
с това, което записваш.
Оборудването на Джон Бонъм щеше да е
навсякъде в стерео картината.
Тогава можеше да се разположат
инструментите и пластовете.
Той умееше да настройва.
Знаеше как да настрои барабана.
И когато го удареше,
резонираше отгоре.
Просто излизаше.
Той свиреше с китките си.
Не блъскаше с предмишниците.
Можеше също така да прави акценти с бас барабана
и те се усещаха в стомаха.
Беше много находчив.
И вдъхновяваше, когато свириш с него.
Чуваш нещата и решаваш, че не искаш да…
…засенчваш това.
Искаш да направиш нещо, което да се вписва.
Това исках да правя, да се вписвам.
И всички да можеше да се чуват.
Това бе важното за мен,
всички да се чуват,
това, което правят на плочата на "Цепелин".
ШОУ НА "ЛЕД ЦЕПЕЛИН" 9 МАЙ 1969 г.
Ванкувър
Сиатъл
Хонолулу
ЕДНО БЕЗПЛАТНО ПЪТУВАНЕ
Чикаго - Детройт
МЕРИУЕДЪР ПОУСТ ПАВИЛИЪН "ДЪ ХУ" и "ЛИД ЦЕПЕЛИН"
БОСТЪН ТИЙ ПАРТИ ЕДИНИЧЕН БИЛЕТ
Ню Йорк - Колумбия
БИЛ ГРЕЪМС ФИЛМОР ИЙСТ "ЛЕД ЦЕПЕЛИН" - 31 МАЙ 1969 г.
Записвахме каквото ни харесваше.
"Цепелин" винаги имаше напълно различни влияния.
Всички слушахме различни неща.
И винаги съм казвал,
че "Лед Цепелин" е зоната в средата.
Между всички нас.
Беше много обнадеждаващо да отстраним
уязвимите моменти
на партньорството си в писането с Джими,
при което отделяхме чувствителните места
и възможните неловкости.
Писането е много интимно нещо.
Излагаш себе си на показ.
Бях писал текстове за първия албум,
а също така и за втория,
но не бях толкова уверен в текстовете си,
колкото в свиренето на китара.
Наложи се да започна да мисля за това
какво правя като певец
и като човек, който дава мелодия
или дори история на нещо.
Идеята беше той да се вдъхнови чрез музиката,
да се вдъхнови лирично.
После написа текста на "Ramble On".
Да, това е…
…груба чернова на "Ramble On".
"Навсякъде капят листа. Време е да тръгвам."
Историята на живота ми.
Много исках да има текстура и пластове,
особено от страна на китарата в "Ramble On".
В парчето има различни части на китарата.
Има я китарата, която звучи небрежно,
просто се лее с куплетите.
Но я има и текстурата на солото.
Беше истинска радост да мога да направя тези песни
и всички да си свършат работата, после да се върнат
и да кажат: "Леле. Какво е направил с това?".
Много са разнообразни местата,
откъдето идваше всичко това.
Самият факт, че можехме да сме интимни в писането,
това е големият пробив,
защото е пълно излагане на показ.
Като дете родителите ми ме водеха на всяка мистична планина
и на всяка красива руина, и…
…целият този отзвук от други хора.
Ами,
всъщност за това е тази песен.
За мен, за вас и за другите хора.
ВЛАСТЕЛИНЪТ НА ПРЪСТЕНИТЕ
МОРДОР
Май 1969 г.
Концерт след концерт, нощ след нощ,
можехме да избираме от около 20 песни в онзи момент.
Скоро имахме 40.
Бяхме отворили вратата към Америка и проникваше лъч светлина,
но очевидно трябваше да ритнеш вратата,
да влезеш и всъщност…
Това е огромен континент.
Много искахме да предадем посланието
чрез изпълненията на живо.
В началото турнетата бяха истински ужас.
Като цяло обикаляхме с месеци.
Трима от тях вече имаха семейства
по онова време,
а беше петото ни турне за седем месеца…
Робърт и Кармен Плант
…така че дълго време бяха далеч от децата си.
Трудно е, когато имаш семейство.
Летях с жена си Мо на хубавите места.
Джон Пол и Морийн
Тя идваше в Ню Йорк.
Водеше децата да пазаруват.
Идваше на шоутата. Беше чудесно.
Но после се прибираха,
а ние продължавахме да обикаляме страната.
В онези дни нямаше автобуси за турнета и други глезотии.
Просто пътуваш, както можеш,
отиваш на концерта, свириш, после чакаш Ричард Коул
да намери следващото място, може би дори града.
Винаги си личеше, когато…
Стигахме до разклон и той правеше така…
А ти казваш: "Не, пак се изгубихме".
Много по-лесно е да обикаляш Англия.
Ако си в Америка, цял ден си в някой хотел,
спориш с проклети, нали знаете,
глупаци и така нататък.
Това ти влияе,
станалото предишния ден.
Имаше само търговски авиолинии
и ставахме рано сутрин,
отивахме и седяхме на някое летище, чакайки самолета.
Но така всички в Америка научиха за нас.
Юни 1969 г.
"РОТМАНС" ВИ ПРИВЕТСТВА В ЛОНДОН
"ЛЕД ЦЕПЕЛИН" КАЦА… ЕЛАТЕ И ПОЛЕТЕТЕ
Върнахме се от Америка
и всички търсеха групата.
Отношението се бе променило.
Нямаше реклама
и е странно, но отиваш на шоу…
"Откъде са разбрали, че идваме?"
Разбрахме, че мълвата се е разнесла.
Хареса ми идеята за стимула
от пътуването и вниманието.
Какво разбираш, ако не търсиш?
Трябва да отидеш и да видиш.
Свирехме на фестивали в Америка
две години след Лятото на любовта.
Знам, че това няма особено значение,
но за мен има огромно значение,
защото бях там, където исках да бъда
емоционално.
Международен поп фестивал в Атланта 5 юли 1969 г.
Помня как Джон правеше проверка на звука
на джаз фестивала в Нюпорт
и виждах как барабанистите на Джеймс Браун
излизаха от различни врати
и казваха: "Какво… Какво става тук?".
А той продължаваше…
Сякаш казваше: "Да, знам кой ме гледа".
Но беше страхотно.
Това правеше "Цепелин" уникални по този начин.
Просто подходът му към ритъма
и това, което правеше.
МОСТ НЮПОРТ
ДОБРЕ ДОШЛИ НА ФЕСТИВАЛА В НЮПОРТ
ДЖАЗ ФЕСТИВАЛ НА НЮПОРТ
На онова турне записахме всички песни за "Led Zeppelin II".
Беше като ураган.
Вихрушка от енергия и освобождаването й.
Очевидно не бяхме имали възможността
при времето, което прекарвахме в Америка,
да се концентрираме чак толкова у дома.
Върнахме се и свирихме на първия си
британски фестивал.
Посрещнете "Лед Цепелин".
Разбира се, че още се чудехме
дали ще има някакъв отзвук.
Дали ще се върнем вкъщи?
БЛУС ФЕСТИВАЛ В БАТ
Леле.
Виждал съм снимки от първия фестивал в Бат,
но да видя видео е абсолютно изумително.
Това май бе първият ни фестивал
във Великобритания.
И не валеше, така че беше добре
и беше забавно.
А колко време ти трябва между турнетата?
Всъщност не много.
Ние не знаехме какво е умора.
Имаше само енергия и сила.
Станаха 32 минути и "Аполо 11" излита.
МУЗИКАРНАВАЛ "Лед Цепелин"
20 ЮЛИ 1969 г.
Това е една малка стъпка за човека,
но огромен скок за човечеството.
Помня, че бяхме в една палатка
и някой кацна на Луната.
Можете ли да си представите да сте в Америка
като дете и да гледате нагоре…
С музиката се случва нещо,
а горе на Луната стъпва човек.
Светът е огромен
и съм сигурен, че 99% от хората бяха много по-заинтересовани
от факта, че тези момчета се върнаха безопасно от Луната.
ДОБРЕ ДОШЛИ, АСТРОНАВТИ
Но деня, в който се върнаха, беше голям ден и за нас.
Това е най-големият успех,
ако си дете и искаш да станеш певец.
Получаваш златна плоча. А после какво?
Няма значение, нали?
Много исках да се погрижа
този албум да развълнува всички.
Исках да е нещо, което хората не бяха чували.
Акустичните и електрическите елементи, да е по-радикален
и дори авангарден.
Когато се стигна до миксирането
на "Led Zeppelin II",
го миксирах с Еди Креймър в студио "A&R" в Ню Йорк.
Той свърши изумителна работа.
И както обикновено се случва при миксирането,
често на пулта имаше повече от две ръце.
Наистина исках "Whole Lotta Love"
да не е сингъл.
Затова щеше да има радикална авангардна част
в средата, започваща със звукова вълна.
После върху нея насложих това,
което щеше да е по средата,
разстроих напълно китарата
и просто дърпах струните.
Имаше и доста панорамиране.
Това означава да местиш неща настрани.
Това беше.
"Led Zeppelin II" бе завършен
и готов за пускане.
LED ZEPPELIN II Първа страна - 1. WHOLE LOTTA LOVE
Международен поп фестивал в Тексас 31 август 1969 г.
МЕЖДУНАРОДЕН ПОП ФЕСТИВАЛ В ТЕКСАС
IN PERSON "ЛЕД ЦЕПЕЛИН"
22 октомври 1969 г.
Отзиви "Кашбокс"
Отзиви "Билборд"
"Led Zeppelin II"създава нови тежки вибрации
Истинско злато
"Лед Цепелин" са най-великите
Как "ЛЕД ЦЕПЕЛИН" изкараха 37 000 за една нощ
"LED ZEPPELIN 2" ИЗЛИТА!
ТОП на "Билборд" 1- LED ZEPPELIN II
"ВЪРАЙЪТИ" - АЛБУМИ БЕСТСЕЛЪРИ 1- LED ZEPPELIN II
"ЛЕД ЦЕПЕЛИН" Милион продадени плочи
Продажби за 5 милиона
"ЛЕД ЦЕПЕЛИН" НА ВЪРХА
"ЛЕД ЦЕПЕЛИН" ГРУПА №1 В СВЕТА
"Цепелин" изпреварват "Бийтълс"
рекърд мирър ЗЛАТНА ТРЕСКА
IN PERSON "ЛЕД ЦЕПЕЛИН"
На 9 януари 1970 г.
свирихме в "Роял Албърт Хол" в Лондон,
а ако се върнем година назад,
на 9 януари 1969 г.
свирихме в Сан Франциско.
Така че това бе напредък за цяла година.
Много е странно.
Аз само се забавлявах.
Счетоводителят го нямаше.
Това беше концерт в Лондон, така че
на него идват семейства.
Да, като събиране на клановете е.
Само да влезеш и да стъпиш на онзи под
бе нещо съвсем различно. Беше приказно.
И бе наше собствено шоу,
така че излязохме и го направихме.
Лед Цеп!
Много благодаря.
Лед Цеп!
Баща ми дойде на това шоу.
Беше много горд, което бе страхотно.
Каза: "Има много страст и огън, и всичко останало".
Беше много хубаво.
С Джон Пол се разбираме много добре.
Всички се разбираме.
Всеки член на групата е различен
като характер, но са добри момчета.
Всеки е в своя отделна категория.
Едва в средата на 1969 г.
успях да опозная всеки от тях.
Това става постепенно, нали?
Мога да говоря много за Робърт,
защото го познавам толкова добре, че е нелепо.
А Джими всъщност е доста срамежлив.
Но аз го познавам и той е страхотен.
Харесвам всеки от тях заради работата им.
Винаги обожавам да свиря с групата,
така че друго не ми трябва.
Отидохме на онова първо място, в първия ден,
свирихме "Train Kept A Rollin'",
защото бяхме привлечени от мига
и се получи.
Но предпоставките за това просто бяха там,
носеха се във въздуха.
Така че защо да спира?
Ако имаш нещо, което знаеш, че е различно,
вътре в себе си,
тогава трябва да работиш.
Трябва да се трудиш здраво.
Но трябва и да вярваш в него.
Стига да останеш верен на това,
верен на целта, можеш да осъществиш мечтите си.
Аз вярвам в това.
Вярвам, че може се осъществи, защото така става.
ПОСВЕЩЕНИЕ Филмът се посвещава на
ДЕЗМЪНД МАКМЕЪН, ДОН МУСО,
ЛИЗА ФЕНТЪМ, ДЕРЕК БОЛТЪН,
БЕНДЖАМИН А. НОЕЛ, ТОМАС УИЛЯМС,
ШЕЛ ТАЛМИ, РОЙ УИЛЯМС,
И РОД УАЙЪТ.
Субтитри от YavkA.net @ 2025
Превод на субтитрите: Борис В. Христов