Beograd 2015
Vidiš, kako umazano je?
Si nikoli niste zaželeli, da bi obrnili ključ?
Ne.
Nisem.
To sem hotela sinoči pojasniti Nini.
Zame to nikoli ni bilo stanovanje.
Tudi ko ste bili otrok, si niste nikoli želeli obrniti ključa?
Ne.
Tukaj je bila zavesa, ključa se sploh ni videlo.
In na drugih vratih? - Tam je bila omara.
Kaj pa je bilo na drugi strani, ste vedeli?
Ne.
Kako naj bi vedela?
Greva do naslednjih.
In za temi vrati je bilo?
Kuhinja.
Slišalo se je ropotanje posode,
včasih je tudi dišalo.
Po kavi.
Ampak glasove ste slišali - Ja.
In oni so slišali naše, seveda.
Moja mama je bila stara dve leti, ko so se vrata stanovanja zaprla.
Ko sem se rodila, leta 1979, si bila zaprta že 30 let.
Naslednjih 30 let smo preživeli državljansko vojno,
razpad države,
sankcije, bombardiranje in revolucijo.
Vrata pa so ostala zaklenjena.
DRUGA STRAN VSEGA Obrada by: www.exyu-subs.tk
Poglejva...
1929, prebrano in odobreno,
Kraljevina Srbov, Hrvatov in Slovencev...
In potem leta 1930,
pregledano in odobreno, Kraljevina Jugoslavija.
Ko je bila zgradba nacionalizirana,
so vzeli vse, razen tega stanovanja.
Moja babica je morala predati gradbene načrte.
Ni jih hotela,
zato jih je na skrivaj nekaj obdržala.
Očitno niso bili pozorni.
Zato smo obdržali nekatere originalne načrte
te hiše.
Povejte, kako je bilo to stanovanje razdeljeno.
Konec Druge svetovne vojne je v Jugoslaviji
obeležila komunistična revolucija.
Komunistom se je zdelo,
da ima buržoazija preveč vsega,
vključno s stanovanji,
ki bi jih morali razdeliti revnim.
Nekega jutra
se je na vratih pojavila neka ženska
v usnjeni jakni in škornjih.
To je bila uniforma UDBE.
To je avtomatično izazvalo strah.
Vstopila je, pogledala stanovanje,
zaprla ta vrata
in rekla, da od zdaj naprej živimo tukaj,
za vrati pa se vse odvzame.
Moja starša šta bila šokirana.
Šest nas je bilo: mama, oče, brat, jaz,
moja babica in teta Njanja.
Vsi smo bili šokirani,
ona pa je odšla.
Potem je moj oče pisal prošnje,
ker je imela teta Njanja
neko senco na pljučih,
tuberkuloza je bila, mi pa smo bili otroci.
Velika zmaga je bila,
da smo dobili nazaj to sobo.
Neverjetno je bilo!
Ta vrata so bila zaklenjena.
Do mojega petnajstega leta
smo tukaj spali mama, oče, brat in jaz.
In to je bilo normalno? - Tako smo živeli!
Bilo je... ne vem.
Seveda ni bilo normalno.
Ampak vedeli smo, da drugače ne gre.
Kje so vrata?
Ta vrata so bila zaprta
in tudi ta.
Ta vrata so bila zaklenjena.
Ena družina je bila tukaj,
druga družina je bila tukaj,
tukaj je bila neka ženska, ki je kasneje dobila otroka.
V teh dveh sobah je bila štiričlanska družina.
Njim je pripadal tudi hodnik.
Stranišče so si delili,
tukaj pa so naredili neki improviziran tuš,
Ki so si ga vsi delili.
Od vseh teh je danes živa le še ena, Nada Lazarević.
Časa pred delitvijo stanovanja se ne spomnim,
saj sem bila dojenčica.
To se je zgodilo leta 1947 ali 1948.
Nekaj je gotovo,
cel Beograd je Bil podoben temu razdeljenemu stanovanju.
Beograd je Bil globoko razdeljen
med buržoazijo in proletarci.
In med tema dvema skupinama
ni bilo nobenega druženja.
Moj oče je vedel,
da je Bil na seznamu nezanesljivih oseb.
Vedeli smo, da smo za režim nezanesljiva družina.
Moja starša sta bila anti-komunista,
bila sta socialdemokrata in izrazito pro-Jugoslovana.
Vsakič, ko je pozvonilo,
je obstajala možnost, da je UDBA.
Zaradi tega smo uvedli pravilo,
da morajo prijatelji pozvoniti trikrat.
Ker je UDBA zvonila samo enkrat.
Kadarkoli je pozvonilo,
so ljudje na drugi strani
gledali skozi kukalo, da bi videli, kdo je prišel.
To vidite?
Kukalo slišite, ko se odpre.
Kaj se je zgodilo s pohištvom, Ki je bilo v tistih sobah?
Ne vem, ker od leta 1947
Nikoli nismo vstopili v tisti del stanovanja.
Ena stvar, ki jo obžalujem,
je majhen observatorij na vrhu zgradbe,
ki je bil narejen po zahtevi mojega deda,
ker je rad splezal gor
in od tam gledal mesto.
Dober večer, radi bi naredili intervju s profesorico Turajlić
glede prihajajočih volitev.
Če je na voljo,
se prosim oglasite, da se dogovorimo za podrobnosti.
Hvala!
Pred hišo se nekaj dogaja.
Orožje hočemo!
Ničesar nimamo!
Ustavi se, ti mali...
Povej.
Pravkar so pred hišo vrgli solzivec.
Razbili so angleško ambasado na drugi strani ulice,
zdaj pa so neki fantje v hodniku.
Ne vem, kaj naj ti rečem.
Mama pa se pripravlja, da bo šla na televizijo!
Ne vem, ampak ta država ni normalna!
To ni normalno!
Dve nadstropji ameriške ambasade sta v plamenih!
To ti je nova diktatura.
Temu se moramo upreti.
Nikamor ne boš šla!
Ni tvoje, da se upiraš, na noben način!
Prestara si, oprosti.
Vsi bodo tam, razen mene. Tega ne maram.
Videti bo, kot da me je strah.
Ne. To pomeni, da živiš pred ambasado
in ne moreš iz hiše.
Ne moreš mi tega narediti.
Mama, razumem!
Adrenalin ti naraste,
ko si v središču dogajanja in ne zdržiš, ko te ni.
Ne, Milica, če hočeš, pojdi z mano.
Ne moreš mi tega narediti,
ne morem biti edina, ki se je prestrašila.
Ne morem biti
Zdaj ga bodo... - Zdaj jih bo dobil.
Ne pustijo jih mimo.
Roke so dali v zrak.
Verjetno so jih dobili že prej.
Živijo, Janja tukaj.
Včeraj je nekdo vdrl v klet.
Ko pridete domov, poglejte, če kaj manjka.
Če zmaga Demokratska stranka, so rekli,
da vas bodo prosili, da boste ministrica za izobraževanje.
Bodo uspeli?
Ne, ne bo jih uspelo.
Prestara sem za to.
To je zahtevna in odgovorna služba, ki zahteva veliko energije.
Kaj za vas pomeni politična odgovornost?
To pomeni, da vedno stojim za svojimi besedami
in da lahko vedno sprejmem posledice.
To mora postati splošno vedenje,
nasploh pri intelektualcih.
Ne zato, ker bi bili boljši od drugih,
ampak zato, ker njihov glas seže dlje.
Zdravo, Mila!
Se vidimo! Ni še konec.
Še več vprašanj bomo imeli, ampak naslednjič.
Bodo to objavili na spletni strani?
Verjetno. - Bom preverila.
Pusti luči! - Prav. Dobro ti je šlo.
Ja, zadovoljna sem. - Saj si lahko.
Tukaj je Mira Boškić.
Predpostavljam, da je to Srbijanka,
ki sem jo sinoči gledala na B92.
Rada bi govorila z vami.
Na svidenje.
Kdo je Srbijanka Turajlić?
Srbijanka Turajličje...
Srbijanka Turajlić!
Vsi vedo, da je to ona.
Samo ona ve, kaj je bilo potrebno, da je svobodna.
Srbijanka Turajlić med protesti študentov,
v demokratični opoziciji, v odporu,
odkrita, ne glede na ceno.
Kjerkoli se je pridružila, da je pomagala,
je bilo to v situaciji, kjer je manjkalo svobode.
Zdaj me mladi sprašujejo, kaj sem delala v življenju.
V vprašanjih je prizvok, kot da je življenje večno,
čeprav se ne zdi ravno tako.
Ampak ena stvarje sigurna,
nikoli jim ne bi odgovorila,
da sem preživela življenje boreč se za svobodo.
Povedala vam bom, zakaj.
Če bi zares ustvarjala svobodo
in ko pogledamo državo, v kateri živimo,
potem je to brez dvoma najslabše delo, ki sem ga opravila.
Mogoče pa imate prav. Mogoče smo se borili za svobodo.
Jaz, skupaj z vami in s številnimi drugimi.
Če smo se zares, potem je bil to popoln fiasko.
To je absolutno prvič,
da bi je nekdo podelil nagrado za popoln neuspeh.
Priznam, da sem zmedena. Ampak hvala lepa.
NAGRADA ZA FIASKO
Navkljub njeni vlogi v revoluciji 5. oktobra,
ki je zrušila Miloševića.
Srbijanka Turajlić čuti, da je bil njen boj zaman.
Kot mnogi drugi, je razočarana z demokracijo v Srbiji.
Kdo je to napisal?
Tamara Skrozza.
Ne poznam je.
Jaz tudi ne, ampak očitno je bil takrat študentka.
Ta zgodba se končuje z osebnim sporočilom.
To ni fiasko, Srbijanka.
Pri doseganju svobode, kot tudi v življenju,
je pot bolj pomembna
od cilja, ki smo si ga zamislili.
Kako lep tekst!
Priznam, da sem jokala med tvojim govorom.
Grozno mi je videti,
koliko energije si porabila,
koliko sebe si dala.
Kaj se je zgodilo? - Gor je neki človek...
Umakni se. - Ne morem, snemam ga.
Je šel dol? Ne, gor je, pri kabini.
Ali ima... - Na nič ni pripet.
Nima zaščitnega kabla. To je noro.
To je možno samo v Srbiji! Z ničimer ni pripet!
Je nor?
Kaj se zdaj dogaja?
Kosta, kam greš?
Ne morem gledati. Lahko bi padel.
Še vedno je zataknjeno.
Še malo. Daj, še malo...
Še čisto malo...
Uspelo je!
Nekega dne s sestro
ne bosta veseli, da morata vse to čistiti.
Res?
Nikoli se ne konča.
Če tvoj film ne bo prikazal, kako lepo loščim srebro,
te bom ubila.
D.P. na tej cigaretnici je moj dedek,
tvoj pradedek, Dušan Peleš.
Z njim se je vse začelo tukaj, v Birčaninovi ulici.
Čigav grb je to?
Takoj ti povem.
To je Olga Peleš. Vidiš? O.P.
Je to njen pečat? - Ja.
Nikoli mi nisi veliko povedala o prababici.
To je moja babica.
Za rojstni dan mi je dala to škatlico,
notri pa je bila njena fotografija.
Si kdaj želela nadaljevati njun poklic?
Po koncu srednje šole sem staršema ponosno povedala,
da bom študirala pravo.
Odločitev je bila logična,
saj je bila mama odvetnica, oče je bil odvetnik,
oba dedka sta bila odvetnika,
mamin bratje bil odvetnik, očetov brat je bil odvetnik.
Ampak oče me je vprašal, će sem nora.
Vprašala sem, zakaj.
Rekel je, da to ni svobodna država.
V tej državi se ne moreš ukvarjati s pravom,
će hoćeš imeti svoja stališča.
Dobra si v matematiki,
pojdi in študiraj nekaj v zvezi z matematiko.
Rekel je.
Da me bodo otpustili, će se bom ukvarjala s pravom.
Otpustili so me,
čeprav se nisem ukvarjala s pravom.
Težko je razložiti,
ampak ko so me otpustili,
sem šla na pokopališče z otpustnim papirjem
in nekako rekla očetu,
da ni nič pomagalo,
še vedno so me otpustili.
Tega sem se zdaj spomnila.
Potem sem se odločila, da postanem Marie Curie.
Moje študentske dni
so zaznamovali protesti leta 1968,
ko smo verjeli, da bomo spremenili svet.
Prizadelo me je, da nas većina profesorjev
ni potpirala.
Takrat sem sklenila, da je nedostojno in nečastno,
da si profesor, ki ne stoji
za svojimi študenti.
Pridite, sedite, da nekaj spijemo.
Kaj je s kamero?
Mila stalno snema.
Vse hočem posneti, 50 let ni mala stvar!
Potem ni bilo potrebe, da kličem nacionalno TV.
Povabil sem jih,
moj kolega dela tam.
Poslal sem jim sporočilo,
da ima jugoslovanska ekipa, ki je nastopila
na Matematični olimpijadi v Moskvi,
srečanje ob 50-letnici.
Napisal sem vsa naša imena.
Na zdravje! Kaj naj rečem? Na naslednjih 50 let!
Dajmo na 10, bodimo skromni!
Pokaži to hčerki.
Mila! - Ja?
Poglej to!
Kje je to?
To je pred odhodom. Ekipa je bila z vseh koncev Jugoslavije.
Iz Makedonije, Slovenije, Srbije.
Uradno se je imenovalo:
6. matematične olimpijada socialističnih držav in Jugoslavije.
Jugoslavije nastala zelo težko, mučno
in na zelo nestabilen način.
Ampak tega dela zgodovine nas nihče ni nikoli učil.
Samemu sebi sem dal nalogo,
da vprašam vsakega Slovenca, ki ga prvič vidim,
po razpadu Jugoslavije,
ali se mu zdi, da bi se Slovenija odcepila,
će ne bi bilo Slobodana Miloševića,
oziroma srbske politike, ki jo je poosebljal?
Kaj ti misliš?
Drugače bi bilo.
Ampak... saj veš...
Veš, kdaj se je Jugoslavija po mojem mnenju razpadla?
Ko je Srbija razveljavila kosovsko ustavo.
Se spomniš Hafnerjevega prsta?
Hafnerjev prst.
Na seji Zveze komunistov.
Takrat je Centralni komite razpadel.
To je bil fantastičen prizor.
To je starejši človek,
ki je očitno svoje ideale vgradil v nekaj.
Jasno mu je bilo, da vse...
Se podira. - Razpada.
In zdaj nima več...
to je neki obup,
ki briše meje.
Bi se še kdo prijavil k besedi?
Hafner!
Tovariši in tovarišice,
razumite resnost tega trenutka.
Obrne se k Miloševiću in tako kot starček,
med njima je 30 let razlike,
dvigne prst in mu reče:
Slobodan, Slobodan, tebi se ne sanja,
kaj si danes s tem povzročil.
Tovariš Slobodan...
To, kar si danes predlagal...
Dobro razmislite!
Dobro razmislite, po kateri poti boste šli.
Posledice...
takšnega dejanja
so lahko negativne,
tako za Zvezo komunistov Jugoslavije,
za vas, tovariše iz Srbije
in zate, tovariš Slobodan.
Samo to te prosim.
Vzemi si to k srcu. Zdi se mi, da tudi drugi tovariši
razumejo težo tega trenutka.
In potem gre ven.
Bi se še kdo prijavil k besedi?
Tovariš Milošević.
In Slobodan?
Rekel jim je samo, naj zaloputnejo vrata.
Oziroma naj zaprejo vrata, ko gredo ven.
Ni bilo tako?
In to je bil konec Jugoslavije.
Ampak Jugoslavija je bila, kot rečejo ill-fated.
To ne bi moglo zdržati. - Zakaj to praviš?
Razlike so bile prevelike.
Se ti zdi, da je bil Jugoslaviji propad usojen?
Tega se nisem nikoli spraševala.
Zdelo se mi je, da živimo v danih okvirjih,
da je komunizem preprosto tam
in da bo tako ostalo za vedno.
Tako, kot je.
Nisi nikoli pomislila, da se bo komunizem enkrat končal?
Ne! Nisem niti prepričana,
da sem verjela, da bo Tito kadarkoli umrl.
Tako smo živeli in to je nevarnost,
v katero mislim, da ja zašla tudi tvoja generacija.
Življenje si ureja mimo sistema.
Če gradiš svoje življenje
in ignoriraš okoliščine.
Sploh ne opaziš,
da so se te okoliščine drastično spremenile.
Kdaj si se zavedla, da nisi bila priča
koncu komunizma,
ampak koncu Jugoslavije?
Marca 1991 je pozvonilo na vratih.
Sama sem bila doma,
prišli pa so popisovat prebivalstvo.
Začela sem izpolnjevati obrazce
in prišla do vprašanja narodnosti.
Do takrat
smo se vedno imeli za Jugoslovane.
To sploh ni bilo vprašanje.
Ampak te možnosti ni bilo več.
Zavrtela sem telefon in poklicala mamo,
saj sem morala napisati, katere narodnosti smo.
Mama mi je rekla,
da vendar vem, katere narodnosti smo.
Rekla sem, da vem, ampak Jugoslovani ne morem napisati.
Kar naenkrat je začela jokati.
V tistem trenutku se je zavedla,
da njihove predstave ni bilo več.
Lepo spi, moje mesto,
lepo spi, moja stara država,
tvoje meje brani
tisoče čuvajev.
Mirno spi, sin moj,
spi, moja mama stara,
tvoje sanje čuva
tisoče čuvajev.
Ne veš, kako se vojna začne.
Sploh državljanska vojna.
Ne veš, kako se to zgodi.
Ne verjameš, da se lahko začne.
Dokler se ne začne.
Moja mama je prva rekla,
da ima brado kot Mussolini
in da ji sploh ni všeč.
Ugotovila sem,
da je ta obsesija s Slobodanom Miloševićem
zelo resna zadeva.
Leta 1991 sem se prvič vprašala,
će je mogoče to, kar so pisale zgodovinske knjige,
da so naše mame, babice, prababice,
svoje sinove s pesmijo na ustih pospremile v vojno.
Tej zgodbi ne verjamem.
Prosim vas,
kot mama, ki ima dva sinova v vojski
in že zadnjih šest dni ne vem, će sta živa!
Umirite se!
Moj otrok je v tanku na meji!
Prosim umirite se, da rešimo to težavo!
Poslali so jih, da bombardirajo Ljubljano in okolico!
Prosim, nočemo več žrtev!
Naj rešimo težavo!
Prosim, rešimo svoje otroke!
Kako si se takrat počutila?
Najbolj grozen trenutek, zares najbolj grozen,
je bil, ko so tanki iz Beograda šli proti Vukovarju,
ljudje pa so jim z mostov metali cvetje.
Vprašaš se, kje si živel
vsa ta leta, kaj si delal, s kom si živel?
Dobro se spomnim,
da je bil eden mojih študentov ubit.
Cela fakulteta je šla na pogreb.
Moj kolega je napisal govor, ki naj bi ga prebral,
bil pa je zelo protivojni.
Prišel mi ga je prebrat.
Res je bil dober govor, globoko protivojni.
Ko je šel, je eden študentov rekel,
da tega govora ne sme prebrati.
Vprašala sem, zakaj ne.
Rekel je, da je dan prej obiskal njegova starša
in zanju je on junak, ki je umrl za domovino.
Na pogrebu je bilo jasno, da so pokopavali junaka.
Srbija je bila razdeljena. Na tiste, ki so mislili,
da je ta vojna pravična, da branimo svoje brate,
da bi morali osvojiti teritorije, ki so pravično srbski
in na tiste, ki so mislili, da je vse to norost.
Prijateljstva so se krhala zaradi teh stvari.
Takrat smo se odločili, da bomo igrali karte.
Zakaj?
Ker smo bili na robu tega,
da izgubimo otroška prijateljstva
zaradi naših nestrinjanj.
Na žalost so bili nekateri za vojno.
Si izgubila kakšnega prijatelja?
Eno prijateljstvo se je končalo.
Ko se je vse to začelo,
se ni nikomur niti sanjalo, da bo trajalo celo desetletje
in da bo vaše celotno odraščanje zaznamovano
s temi političnimi dogotki.
Nagrado za najbolj uporno profesorico
dobi Srbijanka Turajlić.
Dragi moji.
Lepo je biti nominiran.
Najprej je predsednik rekel,
da nas nihče nima pravice tepsti,
potem pa nas na ulicah pretepa policija!
V našem imenu so poslali sporočilo,
da smo narod, ki se zna boriti
in vstopili smo v vojno, v kateri uradno nismo bili!
Potem nam je svet sporočil,
da naj se zresnimo in vpeljal sankcije!
Ne bom vam zaželela
srečnega novega leta,
saj sreča ne pade z neba!
Zaželela vam bom, da bi se vsi v tej državi
končno zresnili,
da dojamejo, da je sreča odvisna od njih,
da bodo hrabri, da bodo otporni,
da bodo moralno hrabri!
O, joj. - Kaj?
Ne morem verjeti, da so se ljudje po tem sploh pogovarjali z mano.
Sporočili so nam, da smo izdajalci
in da naj se kar ubijemo!
Ni bilo slabo, ampak predolgo.
Če bi imela ta govor zdaj, bi ga skrajšala.
To je tvoja reakcija?
To sem dobro povedala, ampak je bilo predolgo.
Novo kaseto potrebujem.
Ali ne opažaš stvari,
ki se jih sploh ne sprašuješ?
Tebi se zdi normalno,
da stojiš na odru
in govoriš množici.
Sploh se ne sprašuješ tega.
Nobene druge mame ne poznam, ki bi stala na tem odru.
Nič od tega mi ni naravno!
Dejstvo, da si čutila, da moraš ukrepati.
Dejstvo, da nisi zbežala z nami.
Dejstvo da...
si bila tam vsak većer,
da si vedela, kaj povedati tem ljudem.
Vse to ti je naravno!
Meni pa je, će pomislim,
vse tO FBS grozno.
Zame vse to sodi pod službo profesorja.
Torej...
Čakaj, kaj?
Kakšno zvezo ima to s tem, da si bila profesorica?
Ves ta čas sem se,
će se sliši še tako patetično,
sebe smatrala za profesorico,
ki je, na neki način, soodgovorna
za vse, kar smo doživljali.
Še vedno se mi zdi,
da mi tega nismo bili sposobni preprečiti.
Moja generacija je imela dolžnost, da vse to prepreči.
Ni nam uspelo. Zato smo krivi.
31. maja 1992 so nam uvedli sankcije.
Odrezali so nas od sveta.
V ponedeljek zjutraj sem bila na delovnem mestu.
Štirje študenti so prišli k meni, ena od njih je bila punca
in začela je jokati.
Nekaj moramo narediti, kaj bomo zdaj,
ta režim moramo ustaviti.
Rekla sem prav, protestirajmo.
Prijaviti ga je bilo treba na policiji,
njih je bilo strah,
tako da sem ga jaz prijavila pod mojim imenom.
Moj celotni javni angažma
se je zgodil, ker sem potprla študente
pri njihovem boju proti Miloševiću in vojni.
Kdor ima indeks, naj ga dvigne!
Zamislite si, da tega mesta ni več.
Javil se je fant in Sarajeva:
Zastonj bombardirate to mesto, daj ga ni več!
Bomo šli iz te države?
Nihče nas ne pozna, ne vedo, kdo smo.
Mislijo, da smo divjaki z nekega Balkana.
Zdi se, da nismo več ljudje.
Naj vas ne bo strah, da vam rečejo, da ste izdajalci.
Niste vedeli, v katero vojno naj greste.
Nekateri so se skrivali, ja.
Nekateri so šli. Tisti, ki so jih pobrali.
Ampak zakaj? Zakaj, kolegi, zakaj?
Kje je ta Odgovor? Zakaj?
Zakaj bi mi tam umirali?
Slobo Odidi! Slobo Odidi!
Ali zares mislite, da će bi odstopili,
će bi priznali, da ste naredili napako,
se vam zdi, da bi Srbija oslabela?
Zelo se motite!
Takoj lahko odstopite
in Srbija bo močna in svobodna država!
S tvojim očetom sva verjela,
da bi naju ti in tvoja sestra obsojali,
će bi samo pasivno sklonila glavi,
hodila po stanovanju in klela Miloševića,
naredila pa ničesar.
Vidiš, meni je bilo težko...
To je nekaj, kar sem razumela šele kasneje.
Z bratom se nisva strinjala s staršema,
še posebej z babico,
ki je sedela tukaj in godrnjala prek režima,
nikoli pa nič naredila.
Enkrat, ko sva bila v puberteti, sva jih vprašala.
Vprašanje jih je malo prizadelo,
ampak rekla sta, da so zaradi tega letele glave.
Ljudje so šli v zapor.
Ne morem reči, da sva razumela,
saj zapor ni nekaj takšnega.
Smrkavca sva bila.
Ampak zanju sva imela to vprašanje.
In logično mi je bilo,
da naju bosta nekega dne vprašali,
kaj sva takrat počela.
Gre za odgovornost do otrok.
Je kaos? Je. Je vojna? Je.
Je korupcija? Je. Ali kradejo? Ja.
In kaj narediš, kot zrel, odrasel človek,
v takšnem sistemu?
Pasivno gledaš? To je nedopustno.
Če hoćeš levo, pelji!
Kam greš?
Pešce blokiraš!
Si slep?
Milena in njena dva, osem.
Danica, devet.
Če pride Radmila, deset.
Kristus se rodi! - Kristus se rodi!
Ne morem verjeti!
Obrni jajce, narobe je obrnjeno.
Oprosti, tukaj je špičasto! - Aha.
Ne goljufaj. će izgubljaš!
Adijo, mama! - Nočem se več igrati!
Nič mi še ni uspelo.
Še z nobenim nisem igrala.
Pošten prvak!
Mama, pri tebi ni nič poštenega.
Hrvati so složni,
to se zdaj vidi.
Tudi Slovenci so složni.
Albanci so složni.
Mi pa imamo dva Srba in tri mnenja.
Torej tam ni bilo kot v Beogradu, po vojni?
Ne!
Jim niso vzeli stanovanj?
Nekatera stanovanja so. - Ampak zelo malo.
Kako so se stari starši soočili s tem?
Tako kot vsi ostali.
Hoteli so se znebiti tega.
Svetlana!
Se spomniš stanovanja, ko je bilo še združeno?
Seveda! V to stanovanje sem prišla
prvič leta 1941.
Redno sem hodila sem, ko so se naša življenja spreminjala,
v vseh stanovanjih je bilo po vojni enako.
Dober većer, tukaj Mirjana Kasajnin.
Hotela sem samo slišati Srbo.
Na ta dan
sva z njeno mamo
v tej hiši preživeli prvo bombardiranje.
To je vse.
Hvala!
Nekaj zanimivega sem našel.
Pogodbo, ki jo je moj oče sklenil z dr. Dušanom Pelešem,
ko smo se preselili sem leta 1941.
Res? - Naredil bom kopijo.
Še nekaj sem spravil.
Račune, ki jih je potpisala tvoja babica, O. Peleš,
za plačilo najemnine, recimo leta 1945.
To moraš posneti! - Lahko to posnamem?
Premakniti moram avto.
Najel sem stanovanje
od dr. Dušana Peleša, upokojenega ministra,
na naslovu Birčaninova 22a v Beogradu,
15. maja. Dušan R. Kostić.
Spomnim se pradedka,
simpatičen gospod, popolnoma siv je bil.
Spomnim se, ko sem bil na sankah v hodniku,
pa je prišel mimo in me pobožal.
Pradedek je bil eden potpisnikov
Deklaracije o združitvi
Kraljevine Srbov, Hrvatov in Slovencev.
Takrat je nastala Jugoslavija?
Ja, leta 1918.
Potpisana je bila v tisti zgradbi... Na Terazijah.
Tam je velika slika,
na kateri je tudi vaš pradedek,
dr. Dušan Peleš.
In tako je verjetno tudi zgradil to stavbo.
Kot minister. Kupil je zemljo in jo zgradil.
Še en detajl je...
Ne vem, četo veš.
Vaša vrata se otpirajo drugače kot naša.
Naša se otpirajo tako, vaša pa tako.
Ker je bil vaš pradedek levičar.
Res?
Takšna je zgodba. Nisem prepričan, će je resnična.
To bi bilo lepo, saj je mama Ievičarka, jaz pa tudi!
Poglej in videla boš, kako se naša vrata otpirajo.
Dober film naredi, prav? - Hvala.
To je tvoj pradedek.
S hrbta.
Čudno je.
Da sem jo šla enkrat pogledat
in vprašala, kje je ta slika.
Rekli so mi, da takšna slika ne obstaja.
Rekla sem, da seveda obstaja, saj imam doma kopijo.
Rekli so mi, da nikoli niso slišali zanjo.
Se hecaš? - Ne.
Rekla sem, da je visela tam, da so mi to povedali starši.
Kako si to razlagaš?
To je brisanje zgodovine.
Kako?
Tako, da so govorili, da je Jugoslavija nastala
z zmago Josipa Broza in s komunistično revolucijo,
pred njimi pa ni bilo ničesar.
Ampak tvoja starša sta jo imela tukaj?
Seveda smo jo imeli,
saj so ljudje po stanovanjih
spravljali delčke zgodovine.
Danes okoli 8. ure zjutraj
se je začel popis prebivalstva v naši državi.
40 tisoč agentov v več kot 6 tisoč mestih po Srbiji,
brez Kosova in Metohije,
bo zbiralo zakonsko določene podatke
in sicer do 15. tega meseca.
Srbijanka, je tako? Turajlić?
Kraj rojstva? - Beograd.
Vaše državljanstvo? Srbsko, kolikor vem.
Državljanstvo je srbsko.
Kakšne možnosti so še?
Za zdaj sem imela samo enega Makedonca.
Ne, katere izbire imate?
Imam: Republika Srbija, Republika Srbija in druge države,
druge države in brez državljanstva.
Državljanstvo Srbije, v redu.
Zakonski stan?
Vdova ste, ne? - Ja.
Živo rojeni otroci? - Dva.
Letnici rojstva?
1978 in 1979.
Se pravi eden za drugim. - Mudilo se je, pozno sva začela.
Zdaj pa tista malo neugodna vprašanja.
Vaša narodnost?
Ne bom se izjasnila. - To je vaša pravica.
Materni jezik?
Moj materni jezik je Srbski.
Veroizpoved?
Ne bom se izjasnila.
To je absolutno vaša pravica.
Zdaj pa glede stanovanja.
Je to privatno gospodinjstvo? - Tako je.
Lastniško. - Ja.
Povejte mi o gospe Lazarević,
ker ne vem, v kakšnem stanju je.
Stanovanje, v katerem je... je zaščitena lastnica?
Zaščitena lastnica je.
Vselila se je...
Ko je prišlo do nacionalizacije.
Leta 1946 ali 1947...
Povej mi, Mila, kaj boš naredila s tem?
Ne vem še, imam pa zamisel,
da bi naredila dokumentarec o tej zgradbi.
O nas?
Na splošno o zgradbi.
Življenje tistih, ki živijo pri tebi.
Res živimo pri tebi.
Sem so nas vselili, o tem ti lahko povem.
Hočete mojo telefonsko številko?
Ne rabim, hvala.
Vaše pravo ime je Nada?
Nada Lazarević. Krščena v cerkvi na Dušanovcu.
Letos jih boste dopolnili 90. - Ne omenjaj tega, draga.
Na naslednja tri vprašanja vam ni potrebno odgovoriti.
Narodnost? - Srbska.
Materni jezik? - Srbski.
Veroizpoved? - Ateistka.
Ste lastnica kakšne zemlje na srbskem ozemlju?
Nimam, draga.
Prava, kako bi rekla, brez zemlje sem...
Ali v socialističnem besednjaku, proletarka.
Kakšna je velikost kuhinje?
To ni kuhinja, to je hodnik.
Dali so nam del tega stanovanja.
Država nas je Vselila sem.
Njihovo stanovanje je veliko... - Prav, prav.
Se niste nikoli skušali dogovoriti z Nadino družino?
Smo.
Se babica ni strinjala z njimi?
Niti ne... Babica je bila...
Nikoli ni bila osebno jezna nanju.
Vedno so se pozdravljale.
Bile so istih let.
Babica je bila, skozi njiju,
jezna na sistem.
Ampak oče ju ni prenesel? - Ah ne...
Je to Nada rekla? - Ja.
Poslušaj.
Bili sta motnja v naših življenjih.
Bili sta živ spomin na nekaj,
česar se nisi hotel spominjati.
Težko je reči, da ju ni prenašal.
Rekli sta, da ju ni prenesel?
Kričal je nanju.
Mogoče samo, ko je imel razlog.
Moj oče ni kričal brez razloga,
tako da će je kričal nanju,
sta ga morali sprovocirati.
Stavim, da ti tega ni povedala.
Sram naj ju bo.
Da tako govorita o očetu?
Ja.
Konec koncev se ti morata smiliti.
Življenje v dveh sobah ne more biti Bog ve kaj.
Zakaj sta pristali, da bosta tako živeli, ne vem.
Lahko bi prosili za stanovanje.
Zakaj sta bili raje v teh dveh sobah,
se mi ne sanja.
Mislim, da še sami ne Vesta zakaj, kaj šele da bi pojasnili.
Lepa soseska...
Ne vem.
Koga zastopa minister za delo,
će nihče nima službe?
Naša pravica do dela nam je bila odvzeta!
To ni pravna država
in minister mora odstopiti!
Tako je!
Odstopi! Odstopi!
Verjemite mi,
ljudje množično odhajajo v tujino.
V tej državi ne vidijo prihodnosti.
Vsi odhajajo.
Komu bodo vladali?
Upokojencem?
Tudi upokojencev ne bo več,
umirajo zaradi lakote.
Ste kdaj potovali v tujino?
V tujino?
So vam kdaj zavrnili vizum?
Ne... kateri vizum?
Ste imeli kdaj povezave s terorizmom?
Ne.
[Ka] Pa genocid?
Ne, ne.
Naši otroci bi se morali odločiti, kje bodo živeli.
To vprašanje smo postavili v naši skupini.
Če bi imeli priložnost, ali bi zapustili Srbijo?
To je nepomembno! - Ne, zelo pomembno je!
Sprašujejo zavajajoča vprašanja!
Samo sprašujemo, će bi odšli?
Vprašanje je.
Ali bi odšli iz države,
kar pomeni, da imajo ljudje vsega do sem gor.
Većina je odgovorila, da ja. To veliko razkrije.
Ali jaz tebe prekinjam ali ti mene?
Lahko dokončam? - Odvisno, kako dolgo boš govoril.
Jaz verjamem in otroka me obsojata,
da sem tudi njiju tako vzgojila,
da bi morali za vsako ceno živeti v tej državi.
Če bi Svetlanin anketar pozvonil pri meni,
bi mu odgovorila, da jaz ne bi odšla.
Me državljani Srbije obstaja velika pozitivna naklonjenost
Rusiji.
Ljudje so bolj negativni do Američanov in Nemcev.
Bombardirali so nas... - Samo, da končam!
Ni presenečenje, da jih ljudje sovražijo.
Ljudje ne marajo Merklove, ne marajo Obame,
ampak ko jih vprašaš, kje bi živeli,
je njihova prva izbira
država osovražene Merklove in osovraženega Obame,
Rusije pa ni nikjer na seznamu.
To pomeni, da ti ljudje lažejo!
Radi imajo tiste, ki so jih bombardirali!
Ja! Ne gre za imeti rad! To ni ljubezen!
Vprašajte jih pravo vprašanje,
enkrat bi rad videl vprašanje:
Ali imate radi Ameriko, ki vas je bombardirala?
Veljko! Ljubim svoje otroke. Ljubila sem moža.
Rada imam prijatelje.
Nobenega čustvenega odnosa
nimam do Merklove, Amerike, Nemčije, Rusije.
To je neumnost!
TO je popolnoma jasno!
Ljubezni ni!
V bistvu ja, v prvem razredu osnovne šole,
smo morali vsi imeti radi tovariša Tita.
Tvoje vprašanje je na tem nivoju.
Če me sprašuješ, katerega politika imam rada,
je to neumnost!
Nina ali Mila!
Okoli 5.30 je nekdo dvakrat pozvonil.
Meni nima kdo zvoniti,
verjetno je za vaju. Nada.
Če bi vedela, da bo situacija tako težka,
bi vseeno ostala?
O tem sploh nisem razmišljala.
Kdaj se ti zdi, da smo dosegli dno?
Velikokrat.
In vsakič se je izkazalo, da je dno še nekoliko globlje.
Kaj je bila zate najnižja točka?
Med hiperinflacijo
sem šla v trgovino,
ki je bila popolnoma prazna.
Popolnoma prazna.
Mislila sem, da čistijo.
Takrat sem se zavedla, da ni hrane.
Hodila sem okoli in v glavi računala
in ugotovila,
da nimam dovolj denarja, da bi kupila hrano za teden dni.
Začela sem jokati.
To je bil najtežji trenutek,
saj se počutiš nemočen.
In solze so zaman, ničesar ne rešijo.
Še danes ne vem,
ali sem jokala zaradi žalost ali jeze.
Kupila sem, kar sem lahko
in se nekako privlekla domov.
Tvojega očeta sem vprašala, kaj naj narediva.
Rekel je, da zanju že bo, midva pa se bova znašla.
Ne vem, grozno je bilo.
Koliko si bila stara?
To je bilo leta 1993,
se pravi se bila stara 47 let.
Vidve pa sta bili 13 in 14.
Se spomniš vrst
na Trgu republike za mleko in za kruh?
Najbolj se spomnim
vrst pred bankami.
Decembra 1993 so bile volitve,
na katerih je opozicija spet izgubila.
Ne vem zakaj sem šla čez Trg republike
in bila sem tako jezna!
Hotela sem iti do vsakega posebej
in vprašati zakaj? Za kaj ste volili?
Čutila sem potrebo, da vpijem na te ljudi.
Takrat nismo imeli elektrike,
na bankovcih je bilo 11 ničel,
ničesar ni bilo,
na banki ljudje niso mogli do svojega denarja.
In še vedno so volili Miloševića!
Grozno je bilo!
Hej. pridi sem!
Tukaj so hlače in srajca.
Mogoče vam bo prav, ali pa vašemu sinu.
Včasih sem imel obleko, v službo sem jo nosil.
Je srajca velika?
Ne, zagotovo bo dobra!
Zelo lepa je!
Samo tole umaknem.
Poljubček za mamo!
Te mučim? - Ne.
Rada sem s tabo.
Kaj je to?
Milijarda dinarjev!
1993.
Ampak tale... 500 tisoč.
Prav tako iz leta 1993.
Šu smo od 5o tisoč do 10o tisoč do 500 tisoč.
Čakaj. V istem letu?
V istem letu, seveda.
Kako se to otpre?
Ti si inženirka, ugotovi.
Jaz sem profesorica beograjske univerze.
Beograd je svet.
Mislim, da je to iz leta 1996.
Saj je 1996, to je bil njihov slogan.
Moja piščalka iz tistih časov.
Ne moreš si predstavljati, kako je na odru,
ko ne vidiš do konca množice.
Strašljivo je!
Ko stojiš pred toliko ljudmi,
se ti noge tako tresejo,
da komaj stojiš.
In vsakičje tako.
Že dolgih deset let sanjam.
Sanjam, da jih ni več.
Sanjam, da je to postala država
miru in demokracije.
Sanjam, da ni več sovraštva in korupcije.
Sanjam, da ostareli
ne iščejo hrane po smeteh.
Sanjam, da se mladi normalno šolajo
in da ne zapustijo države, ko diplomirajo.
Sanjam, da imajo starejši dostojno medicinsko oskrbo.
In sanjam, končno,
da bi se nehali vsak većer zbirati na tem trgu,
ampak da bi većere preživljali z družino in s prijatelji.
In verjemite mi, vedno sem mislila,
da ni grozno,
će se ob koncu življenja človek zave,
da se njegove sanje niso uresničile.
Ampak vedno sem verjela, da je grozno,
da preživiš celo življenje,
v katerem niste sanjali niti enih samih sanj.
Za ta govor si zaslužiš piščalko.
Zdaj jo moram obdržati.
To je za del o sanjah.
Kje ste sedeli med govorom?
V kavarni.
Kaj je to?
Poglejva, tole je zanimivo.
Zastava gibanja OTPOR.
Res smo bili pravi uporniki.
Drži jo, ne premikaj se.
Očka je sovražil, ko si nosila to majico.
Ja, strah ga je bilo zame.
Samo takrat ga je bilo strah zame.
Policija je na ulicah pretepala člane gibanja OTPOR.
Vidve sta mu povedali, da imam na sebi to majico.
Nalašč sem jo nosila.
Policija je dan prej pretepala ljudi
in pomembno je bilo pokazati, da nas ni strah.
Se spomniš,
da je bil pred hišo stalno parkiran nek avto?
Res je.
Od tistega trenutka smo vedeli, da prisluškujejo telefonu.
Nikoli nismo ugotovili, kaj je bilo v tem avtu.
Ampak naši prijatelji so ga opazili
in nekateri so neradi hodili k nam.
Pozivamo vse profesorje,
da pridejo pred rektorjevo pisarno,
v ponedeljek ob 12. uri,
da bomo začeli z bojkotom in blokado dela Univerze v Beogradu!
Spominjam se, ko je režim organiziral proti-srečanje.
V središču mesta
je Milošević zbral svoje potpornike.
Nekaj deset tisoč ljudi na eni strani,
nekaj deset tisoč na drugi...
Ljudje proti ljudem.
Tisti, ki Ijubimo Srbijo, smo se zbrali tukaj!
Milošević je razumel,
da Univerza s svojimi študenti
predstavlja velik del upora.
Junija 1999 so me otpustili z Univerze.
In nihče ni reagiral zaradi tega.
Moji kolegi so še naprej poučevali.
Razumeš?
Predavanja so mi odvzeli
in kolega jih je brez pomislekov prevzel.
Misliš si, da stvari pač takšne so.
Mislim, kako naj pa reagira?
Ko so se protesti okrepili, sem ugotovila,
da smo v tem popolnoma sami,
da Zahoda ni zanimala
potpora demokraciji v Srbiji.
Po koncu vojne v Bosni,
je Zahod potpiral Miloševića
kot poroka mira in stabilnosti na Balkanu.
Potem pa so se v nekem trenutku odločili,
da je on klavec z Balkana.
Takrat se je začelo NATO-vo bombardiranje Srbije.
Pozor, pozor! Zračni alarm v Beogradu!
Beograjčani, pojdite takoj v zaklonišča!
Otprite okna, zaprite rolete,
ugasnite elektriko in plin,
s seboj odnesite prej pripravljene stvari.
Če ste v avtu, ga parkirajte
in pojdite v najbližje zaklonišče.
Precej časa traja, preden se zaveš,
da je tvoja država zelo majhna.
Ko se malo poglobiš v zgodovino svoje države,
se zaveš, da se o ničemer nikoli ni sama odločala.
Nekatere procese je premikala,
ampak na koncu so bile vse srbske meje
določene na nekih mednarodnih kongresih.
Ko se tega zaveš, je vse skupaj naravno.
V prvem trenutku pa se počutiš slabo.
Mladen tukaj, dober većer.
Hotel sem slišati, kaj se dogaja z Nado.
Pokličite me, ko boste doma.
Ne morem se odločiti, kako se počutim...
Žalostna sem.
Seveda si žalostna. Kako pa bi se drugače počutila?
Dodatno pa si žalosten, ko si v situaciji,
ko naj bi bil vesel, da je nekdo umrl.
Do je dodaten razlog za žalost.
Ne moreš se veseliti smrti nekoga.
Ne najdem dokumenta o zavrnitvi pritožbe.
To je odločba o nacionalizaciji.
To je iz zemljiške knjige.
En izvirnik manjka, kar ni v redu.
Trisobno udobno stanovanje.
Udobno so celo podčrtali.
Kje to bereš?
Na fasciklu piše, kaj jaz vem.
Aha, ti ga imaš!
Jaz sem mislila, da sem ga založila.
Samo pogledati sem ga hotela.
Ti si se z ljudmi prepirala,
da se na ta način ne da doseči pravice.
Lahko bi rekla,
da ne boš prosila za restitucijo.
To je govorila tudi moja mama.
Ti si prva, ki me je vprašala, kako je ona to prenesla.
Rekla je, da njej ni bilo nič odvzeto, ampak njenemu očetu.
Preživela je, to je bilo dovolj.
Torej nismo poražena buržoazna kasta?
Smo poražena buržoazna kasta,
ki je sprejela poraz.
Torej zbiraš dokumente za restitucijo,
kako pa se izjasniš?
Kot nekdo, ki nima pravice, da njena načela
otrokom in bratrancem odvzemajo pravico...
Do njihovega nasledstva.
Ti si najhujša vrsta poražene buržoazije!
Zakaj? - Ker si hinavka.
Nisem hinavka!
Potem pa se otpovej imetju!
Se bosta vidve s tem strinjali?
Jaz ne!
Potpišita, da se odrekata imetju,
pa ne bom oddala vloge.
'Bi res to naredila? - Ce potpišeta izjavo.
To je vajino imetje, otroka.
Zakaj meni govoriš,
jaz nimam nič proti svoji zapuščini.
Skrivnost slike,
ki je bila zazidana v parlamentu v 50-ih letih,
bo končno razkrita.
V novinarski sobi srbskega parlamenta
odstranjujejo zid, za katerim
je skrita 5 metrov dolga in 3 metre široka slika.
Na dnevniku govorijo o sliki, mama!
Hecaš se!
Govori se, da slika prikazuje srbsko vlado...
Neumnost, kakšna srbska vlada...
Ne? - Pojma nimajo.
Tam je.
Neverjetno je, da ne vedo, kaj je na sliki!
Dedek je še vedno zakrit, ni mu pomoči.
TO je on!
Ne boš šla pogledat originala?
Ne, ne zanima me original. - Prav...
Nihče ne razmišlja o prihodnosti,
samo prepiramo se, da bi znova napisali zgodovino.
In za to plačujemo.
Prosim?
Zdravo, Ljudmila. Za kaj gre?
Pa ne spet...
Iskreno povedano,
ne vem, kaj bi še rekla o 5. oktobru.
Ne zameri, ampak mislim, da je preveč...
Ne vem, kaj naj o tem še povem.
Se slišiva drugič!
Na svidenje!
Čakaj, nekaj bi bilo dobro povedati o 5. oktobru.
Kaj?
Kaj še ni bilo povedano v zadnjih 15 letih?
Da se mora pomen 5. oktobra vrniti,
saj je bil diskreditiran.
Torej...
zdaj je videti, da so bili vsi borci za svobodo
v Srbiji plačanci.
To ni vtis, ki ga daje 5. oktober.
Kaj ni! - Res mislim, da ni.
Kaj se ti zdi, da je vtis 5. oktobra?
Preprosto spodletela revolucija.
Če bi bila boljša študentka zgodovine,
bi vedela, da so vse revolucije neuspešne.
Kaj delaš, mama? - Sprehajam se.
Nehaj se sprehajati.
In v bistvu tisti, ki zmagajo pri revoluciji,
na koncu vse zamočijo.
In to je... - Pñdinazap
To je usoda vseh revolucij.
Zato je težje začeti naslednjo.
To je moje edino mišljenje o tem.
Mogoče bi morala to reči,
da je čas za naslednjo revolucijo?
Verjetno je, ampak ne vem, s kom.
V tvoji zgodbi bi se počutila kot star vojak.
Ne vem...
Ko potegneš črto, ni več kaj povedati o 5. oktobru?
Ni.
Kako je to mogoče?
Ni bila to ključna točka naših življenj?
Naj bi bila. Ampak se ni tako izteklo.
Hočeš, da jo pokličem nazaj?
No...
Ja, če veš, kaj ji boš povedala.
Rekla ji bom.
Da hoče moja hčerka nekaj povedati, bi govorili z njo?
Ne, ne, ne, ne jaz!
Zakaj potem jaz?
Reši Srbijo in se ubij,
Slobodan!
Zmaga! Zmaga!
Konec je z njim! Konec je z njim!
Vedno smo govorili, da če bi bilo pol milijona ljudi
na ulicah, bi se vse končalo.
Takrat sem ugotovila, na nas je pol milijona.
Nekdo je rekel, da so prišli v parlament.
Zvonovi na cerkvi sv. Marka zvonijo kot nori.
In kar naenkrat tišina.
Slišijo se samo zvonovi.
Nekako je postalo jasno, da revolucija zmaguje.
Ne morem verjeti, da se to dogaja.
Potem pa se je.
Med množico, pojavil mladenič,
ki je nosil stol iz parlamenta.
Vsi mu ploskamo.
Ali se demokracija vedno začne tako, da ljudje pozdravljajo krajo?
Sram naj te bo, da to kradeš!
Cel svet bo videl, kako Srbi kradejo!
Kako jih ni sram?
Isto se sam sprašujem.
Veliko bolje se spomnim 6. oktobra.
Zgodaj zjutraj je zazvonil telefon,
hoteli so intervju.
Prva stvar, ki sem jo rekla,
je bila iz pesmi Branka Miljkovića.
Bo svoboda pela tako lepo,
kot so sužnji peli o njej?
To je bilo malo pesimistično, glede na našo zmago.
Rekla sem, da me je strah.
Bomo vedeli, kaj moramo narediti?
Kaj se bo zgodilo ta dan,
ko je cilj uresničen?
Kaj sledi?
To vprašanje je še toliko bolj pomembno,
ko gre za rušenje režima.
Ko zrušiš režim,
S kakšnimi idejami? S kakšno vizijo?
Če bi kdo dobro pomislil na Srbijo,
ko so naredili koalicijo 18 popolnoma raznolikih strank,
bi morali vedeti,
da se to ne bo dobro končalo.
Ne glede na tvoje dvome,
si se še vedno pridružila Ministrstvu za izobraževanje?
Sem!
V tej prvi vladi smo bili dobronamerni amaterji.
Težava ni bila v tem, da ne bi vedeli, kaj moramo narediti.
Ampak nismo vedeli, kako deluje državni aparat.
Ampak tiste noči ni nihče razmišljal o tem,
kako bomo gradili prihodnost.
Zmaga! Zmaga!
Nikoli še ni bilo lepše. Zares.
Da vidiš toliko veselja.
Takšne atmosfere še nisem videl.
Upam, da ne bo nikoli več potrebno, da se zgodi na takšen način.
Kako bo videti prvi dan po Miloševiću?
Lepo.
Precej lepše kot do zdaj, v vsakem primeru.
Upam, da bo mnogo bolje.
Hoteli smo spremembe, dobili smo jih,
zdaj pa gremo naprej.
To je program nove Radiotelevizije Srbije.
Prosimo vas, da še malo počakate na začetek programa.
Nadaljujemo boj za boljše dni, da ne rečem za boljši jutri.
Profesorica Srbijanka Turajlić, bivša profesorica elektrotehnike.
Želim vam srečno demokracijo.
Od začetka ste se borili
za bolje dni, z vsem srcem.
Stara sem 54 let in 54 let sem čakala na to.
Leta čakanja je zelo preprosto izračunati.
Začela bi z evforijo.
Rekli ste srečna demokracija.
Jaz rečem srečna možnost,
da pridemo do demokracije.
Pomembno je, da umirimo evforijo.
Smo ljudje, ki se hitro zaljubimo.
Zdaj smo vsi zaljubljeni v Demokratično opozicijo Srbije
in bojim se, da se ne bi ljudje hitro odljubili
in začeli iskati novega vodjo, ki bi ga oboževali.
15 let kasneje
Odločili smo se, da se bomo šli volitve.
Odprli smo dokument, ki ti ga bo Nina poslala.
15 minut imaš, da ga izpolniš.
Še vprašanje cenzusa.
Dobro, absolutno vrednost tega minus to, deljeno s 34.
Večje od 0,95 krat je realen rezultat.
In manj od realnega rezultata krat 1,05.
Tako je. - To je 5 odstotkov sem in tja...
Tukaj dobiš dve točki.
Dobrodošli na našo volilno zabavo!
Za koga si rekel, da ne bo prešel cenzusa?
Je LDP izvedel cenzus v Beogradu? - Ne.
Zmaga v Vračarju! Tako da veste!
Nikjer ne bomo izgubili!
Po podatkih, ki jih imamo,
to so sicer šele preliminarni izidi,
je Srbska nacionalna stranka dobila 48,8% glasov,
Socialistične stranka Srbije 14%,
Demokratska stranka 5,9%.
Če je kaj dobrega tukaj, je to, da bodo tile
lahko končno uničili vse...
Kaj v opoziciji je to povzročilo?
Kje je odgovornost teh ljudi?
Ali bodo tako ponosni na Srbijo, kot sem jaz danes.
Ne morem da gledam njegovega veselega obraza!
Res me moti.
Oproščam se, če se ne smejem.
Opravičujem se vsem, ki so si ta nasmeh zaslužili.
Srbija gre k vragu, to je tvoja analiza!
Ta človek je bil
Minister za informiranje med Miloševićevo vlado!
Gospa, zaprite vrata.
Ne bojte se.
Tukaj smo, da vas ščitimo.
Kdo je po vašem mnenju poraženec?
Je to ta blok, ki je zmagal 5. oktobra,
oktobrske stranke?
So oni poraženci teh volitev?
To je nova politična realnost Srbije.
Povej mi, kam greš...
Ne bom govorila, iz te države hočem!
Malo moram izboljšati svojo francoščino.
Resno ti govorim,
ne vem, za koga se boriš.
Pet naj je... - Tako nekako.
Napolnimo en avtobus z ljudmi, ki razmišljajo kot mi
in preostanek države bo vedel, da nas ne bo več!
Ljudje so se zaljubili vanj.
Zakaj mu ljudje verjamejo?
Ampak tudi nikoli nisem razumela, zakaj so Miloševiću zaupali.
Moj otrok gre,
pa se vrne, pa spet gre...
Nemogoče je živeti tukaj, mama.
To je res. - Res se ne da.
Razumem, da je bilo v 90-ih precej huje,
da nismo niti blizu temu, da se dotaknemo dna,
to razumem.
Ampak zaradi sebe...
Popolnoma te razumem, ne morem reči, da te ne.
Tukaj lahko živiš samo, če vse odklopiš.
Ali jokaš zaradi mene?
Mama, k frizerju moraš, slišiš?
Jutri.
Zares jokaš zaradi mene?
Zakaj?
Zaradi vsega. - Zakaj, mama?
Ker sem jaz kriva za vse.
Ekstremna desničarska skupina Naši
je objavila seznam
30 največjih sovražnikov Srbov in izdajalcev...
Tukaj so tudi bivši politiki, sociologi, univerzitetni profesorji,
kot sta Žarko Korać in Srbijanka Turajlić.
Obtožena sta, da sta s svojim političnim aktivizmom
delovala proti srbskim nacionalnim interesom,
da sta bila člana gibanja OTPOR,
ko se je rušil sistem Slobodana Miloševića.
Torej minus ostane pred oklepajem?
Ta tretji minus, je enako...
To minus to.
Si slišala, kaj se dogaja, Nina?
Mama ti bo povedala.
Te kdo toži, mama?
Še bolj neumno je od tega.
Poklicana sem bila na sodišče.
To je tisti seznam 30 sovražnikov Srbov.
Priča se mora pojaviti na sodišču,
sicer je zagrožena kazen do 100 tisoč dinarjev.
Popolna neumnost.
Najprej te nekdo obrekuje,
potem pa te še prisilijo, da greš na sodišče.
Jim lahko povem, da se človek počuti ogrožen vsakič,
ko nekdo objavi nek seznam,
tudi če te ni na njem?
Nikola kliče.
Kakor sem prebral v časopisih,
ta seznam trdi, da ste vsi krivi veleizdaje,
da vam je potrebno soditi in vas obesiti.
Dobro.
Če te bo odvetnik hotel kaj vprašati...
Bom še bolj nesramna.
Vem ne bom odgovarjala,
ker mene ne bodo preiskovali fašisti.
Točno tako! Prav.
Boš vzela ruto? - Ne.
Hočeš, da grem s tabo? - Ni potrebe.
Sigurno? - Sigurno.
Dobro. Si nervozna? - Nisem.
Samo kavo hočem spiti.
Borka za človeške pravice
in za srbsko pot v Evropo.
Bila je aktivna članica gibanja OTPOR,
ki ga je organizirala in financirala CIA.
Podpira ameriški koncept človeških pravic,
kar pomeni parade ponosa,
rušenje inštitucije družine
in uničenje patriarhalne družbe.
Kdaj moraš biti tam? - Ob 10.30.
Pazi se! Ne pusti, da te provocirajo!
Ni to žalostno?
Deset let si hodila, da si prišla do 6. oktobra.
Resno mislim, da je tisto, kar smo dosegli po 5. oktobru,
bolje od tega, kar smo imeli pod Miloševićem.
Miloševićevo obdobje ni bilo bolje od tega,
kar smo imeli v komunizmu.
Ampak takrat tega nisem razumela.
Ko smo imeli komunizem, nisem razumela,
da so stvari lahko še slabše.
Trenutna situacija je grozna, ampak to ni tema.
Stvari se vedno spreminjajo.
Boš kaj spremenila? - Ne, prestara sem.
Pričakujem, da boš ti.
Zato upam, da boš ti imela govor, ne pa jaz.
Če bo kdorkoli kaj spremenil, mora biti nekdo iz tvoje generacije.
Jaz ne morem.
Mama, ne morem imeti govora.
To je tvoja odločitev. Nekdo ga bo moral imeti.
Ne bi vedela, kaj naj povem. - Sama moraš ugotoviti.
Ampak če tega nimaš v sebi, nima smisla.
Ne moreš se prisiliti v to.
Težava je, da čakaš, da nekdo to naredi namesto tebe.
To je moja večna težava.
Ampak vsi tega nimajo v sebi.
Človek ima pravico, da tega ni sposoben.
Misliš, da sem sposobna? - Ne vem, če si!
Sama moraš odgovoriti na to vprašanje.
Ne bi bilo prav, da bi te prepričevala.
Ampak ali pričakuješ? - Ne...
Res ne vem, draga.
Veliko me sprašuješ, tudi sanja se mi ne.
To je zalepljeno. - Kako to misliš, zalepljeno?
To je res zanimivo.
Čakaj, poskusi z nožem.
Daj mi neko orodje.
Lepilo je na tej strani, se pravi smo morali mi zalepiti.
Boš dleto? - To se spraska.
Čakaj, bom jaz spraskal.
Čakaj, ne vem, če bo šlo.
Poglej, vse je zalepljeno.
Poskusi s tem.
To je bolje.
Tukaj sem šel mimo.
Nekaj kratkega, ostrega rabimo.
Ne vem, kaj je to.
Nina, vse do vrha je tako.
Dobro, bomo že.
Daj tisto za puljenje žebljev. - Ampak ne boš mogla...
Umakni se.
Kolja, lahko tole odstraniš?
Ampak za to potrebujem... Za tole...
izvijač in kladivo potrebujem.
Poglejte, kako je videti parket iz leta 1929.
Mislim, da mi je stanovanje bolj všeč z zaprtimi vrati.
Zakaj?
To ni več moje stanovanje.
Neverjetno.
Našla sem kaseto z napisom
Govor Slobodana Miloševića.
Potrebuje čiščenje, ampak ta lestenec je zagotovo naš.
Tudi ta drugi je naš.
Neverjetno je.
Lahko greš cel krog, vse do svoje sobe.
In ta lestenec?
Ja.
Potrebno ga je očistiti, potem pa boš videla.
Medenino je potrebno očistiti.
O, bog.
Neverjetno!
Dobro.
Konec je.
Obrada by: www.exyu-subs.tk