През юни индексът на потребителските цени не се промени.
Министерство на финансите вярва,
че инфлацията няма да надвиши 5%.
Правителствения представител Хавиер Солана каза, че думите
на министър Беринуево са изтълкувани погрешно.
Да се излиза извън рамките на настоящата конституция
в борбата против тероризма е неприемливо.
Хералдо Иглесиас внесе общи предложения
в Централния комитет за провеждане на 12-тия конгрес
на Испанската комунистическа партия.
Всички теми, с изключение революционните
марксистко-комунистически идеи ще бъдат отворени за дискусии.
Главата на Военното правосъдие ще преразгледа присъдите
на обвинените в организиране на революционен преврат.
На някои от тях през следващите месеци
може да бъдат намалени присъдите.
Държавния съвет на ГДР
постанови обща амнистия и премахване на смъртното наказание.
Безпрецедентен закон за страните от Източна Европа.
Следобед горските пожари се разпространиха на територията
от най-малко 6 км между Валенсия и Кастильон.
Силните ветрове усложняват усилията за справяне с кризата.
Хесус Хил, човек на часа.
Списание "Камбио 16" в търсене на най-добрия футболист на Испания.
Четете "Камбио 16".
Сега рубриката "Ловец".
Вече е и половина?
В 9 часа сутринта вече е 25 градуса.
Ако е толкова горещо сладките ще се стопят.
Няма нужда от лирика, че и аз ще се поддам.
Статията ще стане твърде трогателна и всички вдовички ще се разстроят.
Да, сър. - Вярно е.
Занимавайте се с келнерските си работи,
а аз ще се заема с писателските.
Както обикновено става.
Точно така.
Ти влезе в кафенето с грацията на газела.
Това така изпъква върху общия фон на цялото това сводничество.
Значи е вярно, че винаги пишеш тук.
Не винаги.
"Винаги" е опасна дума, не мислиш ли?
Не знам.
Думи, които те принуждават за нещо винаги са лъжа.
Думите не трябва да принуждават никого към нищо.
Никога не се доверявай на думите. Изглеждат здрава верига...
но лесно се къса. - Няма.
Поръчай си нещо, ще свърша след минута.
Кока-кола. - Добре.
Може ли?
В понеделник ще го прочетеш.
Не се ли страхуваш да пишеш статии 2 дни преди излизането?
Преди можеше да умре Франко и трябваше да се преписва.
Сега може да убият Римския Папа и нищо няма
да се промени. За сега банките работят.
През 81-а, когато се махна Суарес написах статия как го направи.
Той беше перфектен.
Писах, че никога не промени позицията си за раздялата,
защото се боеше, че ще го уволнят или убият... или нещо друго.
Мислиш ли, че промених статията, когато
разбрах, че е подал оставка? Не.
Обади ми се редактора.
Помоли ме да пренапиша статията и обеща да увеличи колонката.
Не се съгласих. Статията остана непроменена.
След много години Суарес лично ми каза:
Когато подадох оставка
най-много бях поразен от твоята статия, Мигел.
"Статията за косата ми."
Мисля, че аз единствен не казах лоша дума за него в некролога.
Разбирахте ли се?
Когато пишеш за вестници всеки ден в продължение на 25 години,
не се разбираш дори със собствената си сянка.
Хората те търпят. И това е.
Може ли глътка?
Доктор Брамон ми забрани да пия Кока-Кола.
Забрани ми колата, кафето, цигарите и уискито.
Не си личи да го слушаш много.
Когато умра, няма кого да обвиняват.
Това е достоен край.
Наистина ли?
Достоен край.
Доктора ми забрани да пия кола,
но не ми е забранил
да общувам с момичета,
които пият Кока-Кола.
Това за мен ли беше?
Винаги говоря само за себе си. Дори когато говоря за другите.
Донесе ли статията?
Какво е това?
Счетоводен баланс?
Това е копие. Трябва да предам статия през септември.
Какво правиш с мен?
Некролог... - Не знам.
Главното е да си взема изпита.
Не разбирам защо те скъса. Нима преподавателите вече
не дават автоматично изпита на красивите момичета?
Живеем в епоха без морал.
Не ходех на лекции. Той е глупак.
За това те е скъсал. Не си ходела на лекции.
И аз щях да направя така.
Било е тъжно на остарелия мъж да вижда банката ти празна.
Той не е стар.
Просто чете на глас тъпата си книга за основите на журналистиката.
Затова никой не му ходи.
Професор по журналистика...
Как може да се научи кучето да е куче?
Колко допълнителни часа трябва да вземеш до септември?
Два.
Остави всичко за септември. Ясно.
Твърде дълга е.
Tвърде.
Вестниците не обичат много дълги статии.
Трябват им кратки очерци.
Наричат ги таблетки. Таблетки сега лекуват всичко.
Не съм мислила да я публикувам.
Би било твърде смело. Седни тук.
Това не интересува абсолютно никого.
Защо искаш да знаеш как се пише статия или разказ от този,
който си ляга късно и пише вкъщи или в кафенето?
Мислиш, че има някаква тайна формула,
която ще разбереш след разговора с мен?
Няма. Тайната е да посветиш работата на самия себе си.
"Зад външността на подиграващия си и сквернословещ човек"
се крие малко момче.
Дори да е лошо момче, пак е момчето, което...
"пише както говори, защото той
пише толкова, колкото говори."
Ти копираш стила ми. Това не е твоят глас.
Ако беше интервюирала Фелипе Гонсалес,
какво, щеше да му говориш с андалуски акцент?
Не е нужно да обличаш футболна
фланелка, за да интервюираш футболист.
Дори не ти трябва да знаеш нещо за футбола.
Не трябва да постъпваш така. Писателят не е хамелеон.
Това е чисто клише и не струва пукната пара.
Твърде повърхностно докосваш темата, а трябва режеш през кръста.
Това ми харесва повече.
"Очилата не ме защитават от втренчените погледи на другите хора.
Те предпазват другите хора от втренчения ми поглед".
Харесва ми.
Но твоите изглежда не те защитават. Изглеждаш като фолк певица.
Това как изглеждаме не е предназначено за другите.
Както казват стилистите и всякакви идиоти.
Нашата външност е нашата барикада.
Ние се крием зад нея, държейки отбраната.
Ти явно си талантлива.
Тук е като при киноартистите.
Не трябва и да се опитваш, ако камерата не те обича.
A камерата явно те обича.
Мога ли да си го запазя?
Разбира се.
Бързаш ли?
Не.
Да не те чакат вкъщи за обяд?
Не, за мен не е важно.
За мен, да. Но мога да закъснея.
Или въобще да не отида.
Погледни в десния ми джоб.
Не търси детски снимки.
Смисъла в удостоверяване на личността е в това,
да ни напомня какви задници сме.
Виждала ли си някога някой да не изглежда като идиот
на документите?
Родригес.
Точно така. Още използвам сценичен псевдонимът, като Сара Монтиел.
Просрочена е.
Не мога да не се съглася.
Доктора ли ти ги изписа?
Не, амфетамини са. Бих те почерпил,
но не давам подкупи на млади момичета.
В другия джоб.
Ключовете са от ателието на един приятел.
Той е художник.
Замина за планините да избяга от жегите.
Поисках му ключовете преди да ти се обадя.
За късмет.
Изненадах се, когато се обади.
Наистина ли?
Не мислех, че ще искаш да прочетеш това, което написах след интервюто.
Обадих ти се, не за да прочета статията.
Имах нужда от теб.
Късно ли се обадих?
Вечеряхме.
Не казах на родителите си кой се обажда.
Може ли автограф?
За Сони.
Чета ви всеки ден. Обожавам статиите ви.
Не пиша, за да ме четете.
Пиша, за да ми платят.
Благодаря.
Какво написахте?
"За Сони, която дойде не навреме, с най-добри пожелания".
Благодаря.
И какво?
Не знам.
Не понасям, когато хората ни гледат и ни пречат.
Искам да прекарам следващите 2 часа насаме с теб.
Искам да те опозная по-добре.
И ти да ме опознаеш по-добре.
Нима не искаше това, когато ме помоли за интервю?
Вземи ключа и ме чакай на вратата.
Махни от лицето си тази физиономия и се зарадвай за колегата,
като истински комунист. И донеси бутилка уиски.
Наглеждай машината ми и дай статията на куриера от вестника.
Ще дойде в два. - Добре.
Ето ти нещо... което да заглуши в теб
чувството на завист,
възмущение и несправедливост.
Благодаря, сър. - Моля.
Харесват ми сандалите ти. Сякаш ми ръкопляскат.
Лекарят не ти ли е забранил да се качваш толкова високо пеша?
Ако беше тук,
щеше да каже, че ти си лекарство против всички болести.
Не мислиш ли, че да слагаш ключа в бравата е някак развратно?
Не знам.
Това е много по женски... Навсякъде да си пъхаш носа.
Картини ли дойдохме да разглеждаме?
Добър художник ли е?
Той ми е приятел.
Внимателно, не идвай. - Поне да му беше харесало.
Той казва, че картините трябва да са зацапани.
Както и литературата.
Тези, които пазят творчеството си от живата материя, нищо не разбират.
Петната са много интересен детайл.
И белезите.
Времето на колата премина.
На гладен стомах... - Така е дори по-добре, повярвай ми.
На вкус е като карамел.
Винаги съм завиждал на художниците.
Защото не са им нужни... думи.
Но ако избереш правилно думите...
Не можеш да ги помиришеш или пипнеш.
Ето защо мразя музеите.
Там не може да се пипне нещо, а картините вече не миришат на нищо.
Би било чудесно да помиришеш прясно нарисуваните "Менини".
Веласкес.
Добрите художници са намерили тази изразителна форма,
която най-добре отговаря на поставените им задачи.
A литературата се опитва да опише с думи това,
което не може да се изрази с думи.
Тя дава имена на емоциите,
както учените назовават болестите.
Но...
Как...
Как мога да ти кажа ето това с думи,
например...
Твърде много...
Твърде много пречки има между нас...
Това, което виждаш не е толкова
интересно, като това, което виждам аз.
Загубих интерес към целувките.
Страхотно е, когато си тинейджър и по време на целувка
ти се струва, че си достигнал върха на света.
След това целувките стават формалност.
Едва дочакваш да свършат.
Може би има определен брой
целувки, на които може да се насладиш.
Да, вероятно.
Време е да преминем
към следващата ми задача.
Да вървим.
Давай.
Тръгваме.
Бих искал да се съблечеш.
Не трябва да го правиш еротично.
Просто артистично. Като подарък.
Това е всичко. Ще ми позволи
да оценя твоята красота.
Аз ще остана тук.
Няма да мръдна. Просто ще гледам.
Сякаш съм в музея Прадо.
Няма да се съблека.
Аз се съблякох за теб.
Ти дойде и измъкна всичко от мен.
Дай ми и аз да сваля нещо от теб, дори само дрехите.
Искаше да се срещнеш с мен
и си мислеше:
"На какво може да ме научи?"
"Може би ще мога да измъкна от него нещо повече?"
Повече, отколкото аз самия съм изцедил
от себе си през всичките тези години.
Ти искаше да видиш дали не е останало нещо и за теб.
Мисля, че останах верен на пародията на самия себе си.
Да, аз съм такъв.
Нещо друго ли очакваше?
Очаквала си друг, когато се съгласи да дойдем тук?
Когато се качваше по тази стълба?
Мислеше, че няма да те помоля да правиш секс с мен?
Че няма да те помоля да се съблечеш?
Умението да предсказвам събитията е мой дълг.
Просто исках да се запозная с теб.
Да те послушам как говориш.
Ние се запознахме. Аз говоря.
Ти много ми харесваш като писател.
Извинявай, но аз повече харесвам тялото ти, защото
е по-просто да се докосне, отколкото таланта ти.
Сигурен съм, че си талантлива, но съм срещал
много талантливи хора.
Да видя ново тяло
е нещо, от което никога не се уморявам.
За съжаление нямаме много време.
По-добре да си ходя. - Не.
Не, не е по-добре.
Но разбирам.
Винаги съм се опитвал да хвана в мрежите си,
колкото може по-голяма риба.
Но мрежата ми вече не е нова.
И се къса.
И рибата, до която всъщност нямам и никаква работа,
отплува през дупките на мрежата.
Един ден ще разбереш за какво говоря.
Като писател и като човек.
Искам тогава да си спомниш този ден
не злопаметна усмивка.
"Е, той поне се опита."
Преди...
когато с мен се случваше нещо важно аз се втурнах да пиша за него.
Сега напротив, бих спря да пиша,
ако нещо ми се случи.
Най-тъжното е да знаеш, че нищо няма да стане.
Съжалявам. - Няма нищо.
Трябваше веднага да го разбера. Още като ти видях дънките.
Дънките са измислени, за да не ги сваляш цял ден.
Да вкарваш конете в конюшнята и да пасеш добитъка по ливадите.
Във филмите каубоите дори спят с дънките.
Не са подходящи за стриптийз.
Ето защо си държат пистолетите отвън.
Възхищавам се на това, което виждам.
Музиката няма да пречи.
Не, музиката ще развали всичко.
Във филмите тя е като светофар
за зрителите.
Така знаят кога да плачат и кога да се страхуват.
Знам със сигурност
как трябва се чувствам в този момент.
Кинг Конг се събуди.
Благодарение на теб.
Идваш ли?
Ще отида да се измия.
Замръзни.
Ти си луд, знаеш ли го?
Кинг Конг пак ли заспа?
Ледена!
Мразя студена вода. Напомня ми за детството.
Мисля, че ще умра.
Кинг Конг просто няма да го понесе.
Аз тръгвам.
Не се сърди.
Тръгваш ли? Веднага?
Тук ми е малко неудобно.
Това...
Това е по-лошо от студен душ.
Не се отваря.
Не може да се отвори.
Не се отваря...
Чакай, дай ми.
Какво, по дяволите.
Защо я затвори?
Вратите по принцип са измислени да се затварят.
И отварят. - Трябва да се отвори.
Дай тук.
Не става ли?
По дяволите.
Заяде.
Да, знам.
Хайде, помогни ми.
Да видим.
Добре. Спокойно.
Едно, две, три!
Не, не става. - Чакай да помисля.
Чакай малко.
Чакай малко...
Ще я отворя...
минутка...
Какво е толкова смешно?
Не знам.
Много е глупаво.
Знам, че е глупаво.
Не ми трябва ми го казваш.
Опитай се да се обадиш на приятеля си.
Разбира се.
Хайде, дай ми телефон.
Ей?
Има ли някой там?
Ние сме заключени! - Какво правиш?
Някой трябва да ни отвори. - Би било скандално.
Какъв скандал? Някой ще ни чуе.
И какво ще им кажем?
Да отворят вратата.
И ще извикат пожарникарите.
Почакай.
Трябва да има по-малко скандален вариант.
Да видим.
Боли ли?
Да кажем, че не много често разбивам врати.
Да, забелязва се.
Това е лудост.
Луис няма да се върне в ателието преди понеделник.
И ще бъдем заключени два дни?
Довечера жена ми ще започне да се тревожи.
Но чак утре...
Ще се обади в полицията.
Родителите ми ще започнат да се притесняват много по-рано.
Знаят ли, че си с мен?
Това няма да стане.
Ще се измъкнем по-рано.
Ще се измъкнем.
Съседи!
Има някой там?
Ние сме в помещение 3 D!
Съседи!
Никой чува ли ме?
Съседи!
Не мога да повярвам, че няма никой.
Съседи!
Някой чува ли ме?
Все някой ще дойде.
Само една кърпа ли има?
Дръж.
Приятели, римляни, сънародници.
Чуйте ме какво ще ви кажа.
Брут казва...
Какво би направил Шекспир?
Двама човека, които искат да са заедно не е същото,
както когато двама човека трябва да са заедно.
Този детайл напълно променя всичко.
Това комедия или трагедия ще бъде? Как мислиш?
Докато родителите ми не ме намерят ще е комедия.
После...
Трагедия с кръвопролитие.
В наше време родителите не са толкова строги, колкото преди.
Баща ми е като "предишните".
Какво работи?
Военен е.
Сериозно? И има оръжие!
Къде служи?
Подполковник при Главното командване в Мадрид.
Как се казва?
Сориано Кастровехо.
Серафин Сориано Кастровехо ти е баща?
Значи ти си сестра на Исабел.
Колко ви е разликата?
Тя е по-голяма от мен.
Ние сме осем деца. - Осем...
Тя е по-голяма от мен със 17 години.
Запознах се със сестра ти, когато беше в театралната група.
Много искаха за пиша за тях.
Тя е прекрасна девойка.
И много секси.
Така и не я изчуках, но много ми харесваше.
Черните и коси...
Ние не си приличаме с нея.
Да. Но с теб, по-скоро, също няма да се чукаме.
Баща ти по онова време беше истински фашист.
От тези, които вадеха пистолет, щом чуеха думата "демокрация".
Аз разглеждах няколко съдебни разправи...
В две статии.
Едната в началото на 70-те години, а другата, когато Франко умря.
Дела за престъпления срещу военните.
Не си спомняш, тогава си била дете.
Спомням си Техеро. - Беше вчера.
Минах през период на пълна параноя.
Следяха ме правителствени агенти.
Навсякъде си пъхаха носа,
даваха ми да разбера, че съм под наблюдение.
Бях уплашен до смърт... Дори изчуках травестит.
Не знам, глупост някаква.
Мислех, че ще кажат на вестниците,
че малко съм го чукал.
Тогава всеки първи беше параноик.
Сега социалистите вдигнаха заплатите и всички са доволни.
Бих дал всичко за цигара и уиски.
Може би с мен ще постъпят така, както на времето със Сусо.
Познаваш ли Сусо де Ла Гуардия? Политическият коментатор?
Да, разбира се.
Преди няколко години изчезна.
Той чукаше всичко, което мърдаше и жена му беше на границата.
Прибираше се вкъщи съвсем никакъв.
И пиеше до безпаметност.
Пиеше като англичанин.
Испанците пият, за да се отпуснат малко.
Англичаните пият, за да умрат.
За тях това е работа, а не хоби.
В този смисъл той беше истински англичанин.
Но не истински писател.
Пишеше безпорядъчно, грубо, непонятно.
Като че ли прекарваше фразите през месомелачка.
Правил секс с някакво момиче, не помня кое.
И така се напил,
че когато момичето излязло от хотела той паднал.
Мъртво пиян.
Не спал вкъщи, събудил се в хотела на следващия ден
по обяд. Включил телевизора
и видял, че всички слушат,
че е отвлечен от ЕТА.
Обадил се във вестника да пита какво става.
Казал, че никой не го е отвличал.
Всичко била измислила жена му, за да му даде урок.
Така казваха приятелите му.
Старчески военни истории.
Готов съм да се закълна, че и баща ти има какво да разкаже.
Разбира се, няма да стане герой.
Какво всъщност имаше той?
Мръсна война, Зелен марш, опит за преврат.
Сестра ти беше класически пример за отроче на фашист.
Беше весела.
Обичаше забавленията, обичаше секса.
Постоянно ходеше с онези малокалибрени актьори
с големи глави, които изглеждаха добре на екрана.
Казваше, че е в конфликт с баща си, защото
участва в популярните тогава комунистически спектакли.
Интелигенция...
те мислеха, че така предразполагат към себе си работниците.
А работниците просто искаха да гледат циците на Норма Дювал.
Те и до сега са в конфликт.
Всяка Коледа е едно и също.
Тя още ли играе в театъра?
Работи в телевизионен сериал.
Никога не ми е казвала за него?
Тя ми намерили твоя номер.
Чрез познат.
Казах и, че трябва да напиша статия за университета
и съм се сетила за теб.
Тя ми даде номера.
Обадих се във вестника, но... - Аз не се появявам там,
не дават повече да се пие.
И какво ти каза? Че сме били приятели?
По-скоро познати.
Една нощ я попитах:
"Ще правим ли секс или какво?"
А тя каза: "Страхувам се, че не."
Представи си, ако може да ни види сега.
Не мисля, че сега е толкова красива, като по-малката си сестра.
Не... ние с нея...
И двамата не сме същите.
Ти още спиш с детска пижама.
Тя казва, че те надценяват като писател.
Мислех, че само тези, на които си
пуснал кръвчица завинаги таят злоба,
но сега разбирам, че и с останалите трябва да си държиш ушите отворени.
Ето какво ще ти кажа.
Само напълно надценен писател
може да печели достатъчно с този занаят.
И това не притеснява никого?
Това още интервюто ли е? Ще ми подскажеш ли?
"Напълно гола в жалката баня
аз продължих интервюто с надценения писател".
И какво?
Зависи как всичко ще завърши.
Твоите книги и романи не са толкова добри, колкото статиите ти.
Въпреки получените награди.
Наградите, това са просто... - Пари?
Но ги вземаш.
Някои хора изживяват целия си живот с роман в главата.
Преди това беше прието да се разказват истории.
Аз събирах романите си на хартия като конструктор,
ред по ред, всеки ден.
Дадох им всичко, което имаше в мен. Живота си. Таланта си.
Тези, които обичат книгите ми виждат късчетата, от които са изградени.
На мен ми харесва как пишеш.
Може би един ден и ти ще можеш да ги съединиш в едно цяло.
Или би могла. Но сега вече не можеш.
Да се запознаеш с идолите е първата стъпка
към това да спреш да им се възхищаваш.
Истински може да се обича само красотата на тялото и вече мъртвите.
Вътре във всекиго е мръсотия, мухъл, бъркотия.
По-добре да не се гледа.
Какво правят останалите ти 6 братя и сестри?
Пет. Един почина преди 8 години.
Правят различни неща.
Единият преподава английски.
Другият учи в САЩ.
Какво ме поразява в тази страна...
Те преминаха от гротескова трагедия към телесериали.
Като например "Осем е достатъчно".
От Гоя до Норман Рокуел.
Писах за това.
Защо въобще искаш да станеш журналист?
Всичко интересно в тази страна отдавна мина.
Освен ако хората отново не започнат да се избиват.
Друг важен момент са икономическите данни и изборните резултати.
Може да не съм журналист, но искам да пиша.
Това е друго.
В последните 15 години в страната непрекъснато се увеличават тези,
които пишат за вестниците.
Преходния период, политическото напрежение,
опита за преврат, НАТО и ЕС...
Ти беше за мен ново тяло. Млада непозната.
Аз вече не се лаская от никого,
твърде съм стар. Но изведнъж ми се появи възможност.
Защото ти и аз...
вече ще се заемем със секс, нали?
Нима не го заслужихме?
Опитай се да крещиш. Може някой да те чуе.
Когато крещи жена, съвсем не е същото, както когато крещи мъж.
Никой няма да спасява мъж.
За твое съжаление.
Но хората ще направя всичко,
за да спасят едно хубавичко момиче.
Не можеш да се разхождаш както ти се иска, да живееш пълноценно.
Всички мъже искат да ти купят апартамент
и да им родиш дете.
Хайде. Опитай.
Има ли някой? - Повече драма.
Ти викаш, сякаш правиш секс.
Има ли някой!
Ние сме заключени! Помогнете ни!
Има ли някой!
Може ли някой да ни помогне?
Някой чува ли ме?
Сигурно всички са заминали за уикенда.
Заради жегите.
Не трябва.
Сериозно.
Какво, нищо ли не става?
Моля те, спри. Искам да се махна от тук.
Свърши ли интервюто?
Ти разбра какъв съм и не ти харесах.
Или разбра каква всъщност си ти? И това не ти хареса?
Може би искаш да си отидеш,
защото не ти харесва това, заради което се оказа тук.
В края на краищата
аз бях честен с теб. А ти, може би, си ме лъгала по целия път.
Остави вратата на мира. Няма да се отвори.
Не се притеснявай, няма да те пипна.
Ще помолим Кинг Конг да забрави за всичко.
Какво всъщност искаш от мен?
Тайната как да станеш писател?
Толкова е наивно.
Аз от самото начало искам да те изчукам. Нищо друго.
Препрочети интервюто от началото до края и няма да намериш нито една дума
или фраза, които не значат "Изчукай ме".
"Дай да те чукам", "Съблечи се за мен".
Твоят приятел няма да дойде.
В понеделник.
В понеделник...
той ще ни спаси.
Като двама бездомника. Такива сме. Двама безполезни бездомника.
Корабокрушенци.
Аз съм мъртво тяло в пясъка, обливано от вълните.
А ти... ти...
все още се опитваш да плуваш.
Отчаяно се опитваш да се хванеш за нещо във водата.
Ти си млада. И още мислиш, че във водата има нещо...
нещо, за което ще можеш да се хванеш.
Това е несбъдната мечта.
Във водата няма нищо.
Няма нищо. Питай сестра си.
Това е.
В това е смисъла. Ние сме като два влака.
Ти в една посока...
аз в друга.
Но в тунелът има някакъв проблем. Неочакван.
На нас с теб
ни е било съдено да се сблъскаме.
Всеки на своя път, всеки върви в своята посока.
Важно ли е за теб се чукаш с мен?
Какво е това, победа?
Преди и аз се целувах.
Търсех уважението на тези, които можеха да ми помогнат.
Хвалех тези, които не го заслужаваха.
Ласкаех тези, които можеха
да ми помогнат да се движа напред.
Правех всичко, което можех.
Нещо тук, нещо там...
А беше много по-трудно.
Корумпиран Писателски съюз, фашистка преса, шуробаджанащина...
Днес проблемите се решават много по-лесно.
Всичко е много по... меркантилно.
Търсене и предлагане.
Всички се срамувахме от себе си
и аз започнах да пиша.
Млад и свободен.
Като теб сега.
Дойдох тук, не за да те моля за нещо.
Наприказвах куп лайна, за да привлека мухата. Стана.
Може ли да млъкнеш и да намериш изход от тук?
Не се заблуждавай, мила моя.
Точно сега, бих продал бедрата ти
за цигара.
А прекрасните ти гърди за чаша уиски!
Виждаш ли?
Всеки си има своите приоритети.
Шест вечерта.
Чу ли?
Какво би правила, ако си на улицата?
Днес е събота.
Младежите още вярват в почивните дни.
Аз не ходя никъде в събота.
Твърде много хора има.
Ти си особена. Чувстваш себе си особено важна.
Защо мислиш, че си специална?
Всички мислят, че са специални.
Ще се изненадаш колко много хора от тях
всъщност са абсолютно обикновени.
Ние сме особена порода.
Трябва да се борим до последно.
За да не сме като тях.
Струва ми се,
че Френската революция е грешила по отношение на
свободата, равенството и братството.
Братство с кого?
20-ти век ни даде ясно да разберем,
че хората не могат да бъдат братя.
Или вярваш във всички тези глупости?
Само свещеници още го твърдят. А сега ето Кока-Кола...
Олимпиада...
Четеш ли?
Какво четеш? - Ами... не знам.
Романи.
Постоянно чета романи.
Мислех, че младежите само гледат телевизия.
В Университета никой не чете вестници.
Аз чета.
Какво ти харесва?
Не знам.
Труман Капоти, "Хладнокръвно".
Други американски писатели? Преди него?
Фокнър, Фицджералд, Хемингуей?
Те са изобретили съвременната литература,
докато други в тяхното време са изобретили автомобила.
Всички са писали от първо лице.
"Великият Гетсби", "Празника, който винаги е с теб".
Чела съм "Великият Гетсби" и "Далече от рая".
Обичам "Случая със шивача"
и "Портрет на младия художник".
Мисля, че когато Джойс го е писал...
Веднъж,
убивайки времето си след католическото училище,
се разхождах в пристанището
и видях прекрасно момиче, разхождащо се във водата.
Беше си навила полата.
Като видение. Видение, което ме накара
впоследствие да поставям изкуството над всичко друго.
Въпреки, че животът е хаос,
а изкуството страдание.
Това, което четеш в младостта си
е всичко, което въобще някога си чел.
Казват, че през цялото време пишем една и съща книга.
Но в действителност ние през цялото време четем една и съща книга.
Харесваш ли писателите от Латинска Америка?
Така ме попита, като че ли са танцьори на Болеро.
Да не обсъждаме вкусовете.
Как да се разбираме помежду си?
Това е все едно рицар от 17-ти век да срещне рок-певица.
На младите им харесват невъзможните неща.
A на хората от по-възрастното поколение, по-простотите.
Това е като да летиш.
Когато си млад
мислиш, че можеш да летиш.
Че можеш да отлетиш от тук.
Да отлетиш? Не знам...
От тази страна,
от тази баня, от този свят.
Целия смисъл на секса с теб е в това,
да полетя на твоите криле,
макар и за кратко.
Отново да усетя младостта.
Чела ли си Пруст?
Опитвала съм се.
Времето е единствената му тема.
Така, какво става с времето.
Ще ти се наложи да ми извиниш.
Трябва да пикая.
Сексът е много важен за хората.
Но само 1 % от телесните ни течности
е свързан с еротичното.
Написани са стотици и хиляди стихове и песни
за любов и страст.
А колко за уриниране?
Или за дейността на бъбреците или черния дроб?
Няма литература за толкова важния бял дроб.
Литературата не казва истината, защото иска да се съревновава
с Бога. В неизвестното.
С Бога и Дисни.
Не се страхувай да говориш за естествените неща.
Хората които твърдят,
че писането ни прави по-добри
са отблъскващо сантиментални.
Не вярвай в абстрактното, вярвай в чувствата си.
За Стендал.
Някакъв критик веднъж казал, че той е писал като портиер.
Това е сила, а не недостатък.
Просто пиши, описвай това, което виждаш.
Чува ли ме някой?
Заключени сме тук!
Съседи!
Пред мен сега е
типичния проблем на човечеството.
Да се чукам
или да не се чукам.
Ако го направим ще се загуби смисъла, ще стане безинтересно.
Забелязвала ли си, че когато двама любовника се желаят
и се занимават с любов, телата им стават безтегловни.
Сякаш плуват.
Но веднага след това си приемат предишното тегло.
Връщат се в реалността.
Като дебелите жени на Рубенс.
Но ако не го направим, ще седим като невротици.
Да бъда до теб, е като да седя до фонтан,
без да мога да си потопя пръстите в прохладната вода.
Колко ще продължи това?
Искам да изляза, по дяволите!
Има ли някой! Пуснете ме!
Не мога повече!
Задушавам се.
Задушавам се, не виждаш ли?
Защо правиш всичко, да се чувствам самотен тук?
Аз съм непоносим. Знам го.
Знам, че съм непоносим.
Аз самият не мога да се понасям.
Гледам в огледалото и виждам колко съм ужасен.
Аз самият не се харесвам.
Не се обичам, презирам се.
Физически.
А ти седиш там като муза, млада и гола
и вместо да ми нашепваш в ухото строфи
ме караш да стоя пред огледалото.
Ако ме видиш такъв, какъвто аз се виждам, ще ме намразиш.
Да преспиш с мен! Какво въобще си очаквала?
Какво, да не си глупава?
Какво очакваше от мен?
За мен ситуацията беше печеливша.
Виж, брадата ми расте.
Казват, че при сексуална възбуда брадата расте по-бързо.
И от страх.
При тореадорите брадата расте като луда в деня на коридата.
Ако не ми беше толкова противно щях да се обръсна с приборите на Луис.
Оплешивявам.
Космите в носа
ужасно ми пречат.
Какви глупости.
Що за глупости.
Това не е толкова важно.
Работата не е в тялото.
И не в секса.
Виждала ли си кучета по улиците?
Помирисват се и веднага преминават към главното.
Защо ние обикаляме в кръг около това?
Нима мислим, че всичките ни музеи, катедрали,
правителства... са толкова важни?
Когато ти си тук, пред мен
аз не искам да обикалям повече наоколо.
Но това ще създаде големи проблеми.
Моите врагове,
който си създадох станаха успешни писатели,
милиметър по милиметър завладявайки територия,
която смятаха за тяхна,
ще могат злорадо да ми се посмеят.
Баща ти може да ме убие, като
последна военна задача.
Жена ми
може да ме напусне
повече от срам, отколкото за друго нещо.
И аз трябва да забравя всичко хубаво, което ми дава този брак.
Аз все още я искам, въпреки че сме заедно
вече много години.
Разбираш ли? В това има нещо.
Наречи го убежище, наречи го успокоение... Дори не знам.
Това е място, далеч от светлината на рампата.
Където е толкова трудно да се намери някой, който знае всичко за теб
и при това не използва тези знания, за да те унищожи.
А обратното... за да те събере в цяло,
когато живота ти се е разкъсал на части.
А сега ти...
Ти ще ме забравиш,
когато се окажеш сред тези, които те чакат отвън.
Най-лошото нещо е, че всички ще си представят какво сме правили тук,
а ние не можем да им кажем истината, защото е твърде абсурдна.
В добрите комедии
винаги имат слаб старец,
който ловува млада плът
и тя винаги е недостижима.
Това е абсурдна ситуация
и е много смешно.
Но тя показва,
че от безумството
до здравия смисъл
разстоянието е един човешки косъм.
Тогава става страшно да се смееш.
Страх.
Че нещо подобно
може да ти се случи и на теб.
Само не свършвай в мен.
Гладна ли си?
Малко.
Аз почти не ям. Не знам защо.
Като дете ядях много.
Майка ми много се разстройваше.
"Моля те, яж да не умреш."
Плачеше на масата.
Преди да ядеш беше толкова важно, колкото да дишаш.
Аз бях дебела. Дебеланата на класа.
Веднъж сестра ми каза:
"Разбираш ли какво те чака?"
Аз се уплаших.
Каза: "Да си дебела на 14 е истински ад."
Приех го много сериозно.
И от тогава винаги си гладна.
По принцип, да.
На мен ми харесва, когато хората ядат във филмите или книгите.
Никой не отива на кино да гледа, как хората ядат.
И жалко.
В киното и литературата
ми харесва, ако героите
работят и ядат.
Богарт яде печено. - Точно така.
Много ми хареса един френски криминален филм...
Не ме питай за заглавието, никога не помня имена.
Играеше Жан Габен... Познаваш ли го?
Жан Габен...
Френският актьор, рус.
Такъв брутален тип като Спенсър Трейси.
Не е важно.
Беше екшън. С пистолети, обири.
Фаталната жена игра Бриджит Бордо, още много млада.
Или някоя, която приличаше на нея, секс-бомба.
През цялото време се гонеха един друг.
И изведнъж
Габен и приятеля му се прибират вкъщи,
сядат на масата
и започват да ядат хляб със сирене.
С нож.
Пийват вино.
По дяволите.
Тази сцена ме направи щастлив.
В литературата е същото.
Най-добрите писатели описват хората такива, каквито са.
Дават им убежище.
Не се опитват да вкарат света в рамките на това,
както биха искали той да е.
Да вземем великите.
Например: Пио Бароха.
"Улицата беше дълга и миришеше като печено свинско."
Или Сименон.
"Очите и бяха като две дълбоки локви."
Важно е, че ти разбираш метафората. Така, като че това са реални неща.
Хората разбират само това, което действително съществува.
Не ме гледай, сякаш си дошла на лекция.
Освен това,
на какво бих могъл да те науча?
Не се ли умори да пишеш всеки ден за това, което става?
Как мога да се уморя, всеки ден се случва нещо ново.
Трябваше да казваме нещо.
Обикновено ходехме в кафенето.
Мнозина идваха с предварително подготвени остроумни шеги.
Аз имах най-много
и ми дожаля за двамата арогантни идиоти.
Твоето мнение е важно, защото... Не, не е така.
Ако напиша всякакви глупости за министъра, за министъра е важно.
Хората се тревожат само от това, че могат да останат сами.
Какво става със стила?
Не говори за стил.
Не съществува такова понятие като стил. Ако го има, то е лошо.
Ти го имаш.
И това е лошо.
Може веднага да се разбере, че си го писал ти.
Или един от тези, които ме имитират. Пълно е.
Разбира се.
Може самия ти да се имитираш. Понякога?
В лоши дни.
Какво е това стил?
Съпровождаш. Музеен гид. Залепнал като ваденка.
Хората трябва да се влюбят в това, което пишеш.
Ти ги представяш един на друг.
Това е историята. Това е читателя. Самия ти
изчезваш. Представи си, че приятел те запознава
с приятеля си и ти ставаш негова приятелка, а
приятеля ти продължава да ходи с вас в парка.
След това се прибира с вас вкъщи, влиза
в спалнята сяда на леглото и казва:
"Струва ми се, че трябва повече
да си завърташ главата, когато го целуваш".
"Задника му! Забрави да го плеснеш по задника."
Ето този приятел, който не иска да се махне е твоят стил.
Писател, който размахва ръце, за да го забележат.
Разбирам какво казваш, но ти самия имаш стил.
Ако го имам то е от умора.
Написал съм толкова много, че не мога да се въздържам...
Не знам.
Всеки съчетава думите по специален начин.
Но когато вазата е готова,
по-добре да я разбиеш,
за да започнеш веднага нова.
Не мислиш ли за тези, които те четат?
Не, предпочитам да мисля за тези, който ми плащат.
Тази професия е за дребни скъперници.
Скъперника гони скъперника.
На хирурзите не се позволява да оперират членове на семейството.
Защото емоциите им отвличат вниманието.
Тук е същото.
Емоциите ни пречат.
Трябва да вземем скалпела и смело да режем.
Но в това, че светът е такъв какъвто е, има и твоя вина.
Не ми казвай, че си една от тези, които мислят,
че писатели могат да променят свята.
Защо не?
Единственото, което писателят може да направи за света е да пише добре.
Това е двойна трагедия.
Детайлите се променят, а сюжета остава.
Слава Богу, винаги има земетресения или наводнения...
Но ако искаш аз да пиша за хората, заповядай.
Не.
Това, което е важно за мен е,
че света е шега.
Бал с маски. Дай да потанцуваме.
Сложно е.
Кое е сложно?
Защо трябва да се притесняваме, след
като знаем, че нищо няма да се промени?
Може би трябва да се прави нещо друго?
Искаш ли да опиташ нещо различно?
Може би...
Младите забравят, че все някога младостта свършва.
Вие надценявате себе си.
Младостта е дар, но тя трябва да се разглежда...
Тя има свойството да намалява.
Усещаш как живота ти става празен.
И затваряш дупката, колкото можеш.
Ще видиш.
Защо през цялото време ме държиш отговорна за това?
Мои братя и сестри правят това постоянно.
Защо говориш, сякаш си крайната истина?
Това е безкраен процес. Както вноските при покупка на кредит.
Налага ми се да търпя всичките ти теми.
Секс, работа, учене... Какво да правя, как да мисля...
Остави ме на мира, просто ме остави на мира.
Аз само исках да се чукам с теб.
Извинявай, че това се превърна в лекция.
Значи си искал само да ме чукаш?
Любопитен съм, а може би съм перверзен...
Истински перверзник.
Какво? Какво си говориш?
Ти какво, да не ми намериш работа?
Ще кажеш ли да шефа да ме вземе на стаж?
Ще ти кажа една тайна.
Аз не съм толкова наивна.
Дори да е така, това си е мой проблем.
Всички тези сравнения, отново и отново...
В твоето време, в моето време.
Просто малко предистория.
За да се научиш на какво? На цинизъм? Озлобление?
Как да се изградиш като интелектуалец?
Най-накрая прозвуча нещо разумно.
Бих искала да ме научиш в какво да вярвам.
Ето така и ето така...
Но това са непопълнени рецепти.
Постоянно говориш за своята възраст.
Сякаш аз не знам на колко години си и на колко съм аз.
Може аз да съм те прелъстила.
За да избегна рутината,
да опитам нещо ново.
Може би не намирам интересно момче на моята възраст.
Ако не бяхме заключени
ти щеше да си отидеш, нали?
Щеше да станеш от леглото без всякакво извинение.
Защото те чакат вкъщи или защото имаш среща?
Би се облякъл трескаво...
"Ура, получих това, което исках."
Не говори сякаш
си на върха на планина.
От слонова кост?
Не. От лайна.
Исках да убия времето...
във всеки случай.
Говори. Слушам те.
Нямам какво да кажа.
Можеш ли да покрещиш? Току виж някой чул.
Има ли някой?
Колко е горещо.
Когато бях малка с часове се гледах в огледалото.
Представях си, че съм знаменитост и давам интервюта.
Едно от предимствата да си малък е, че когато
гледаш телевизия не мечтаеш да си там.
Сама си задавах въпроси и сама си отговарях.
Не правиш ли вече така?
Наскоро престанах.
И каква беше?
Известен писател.
Какви въпроси задаваше?
За последната ми книга.
Представях си, че водя Света литургия. Бях свещеник.
И водех литургия.
Понякога разсъждавах за политика.
Нареждах куклите си на леглото и произнасях реч.
Защото си израснала при Фелипе и Алфонсо Гуера.
Истинските политици не ми харесват.
Те заблуждават хората.
Мислиш ли, че хората искат да знаят истината?
Не, те предпочитат лъжата.
Само този, който лъже себе си е щастлив.
Може да ти се стори странно, но нямах отговори на всичко.
Преди няколко месеца едно момиче от моята група скочи през прозореца.
Трябвало да се срещне с приятелка,
която я чака долу.
Видях я да лети от прозореца на банята.
На шестия етаж.
Всички ние...
нищо не можехме да направим за нея.
Дори не знаехме, през какво е преминала.
Беше на моята възраст.
Ходехме заедно на училище.
Видяхме се в университета.
Тя беше от онези, които не пропускаха лекции.
Сядахме заедно на последните банки.
Първият ден банките не достигаха.
После всички спряха да ходят... Идваха само за изпита.
Тогава ни трябваха две аудитории, за да се съберем.
Трудно е за вярване, нали?
Дори не ни стигаха банките...
Може би го е направила, за да освободи място?
Ужасно е, когато някой се реши на това.
Хората, които се решават на самоубийство, винаги
оставят съобщение за тези, които остават живи.
Това е най-ужасната страна на самоубийството.
Ще прозвучи странно,
но отчаянието може да бъде прекрасно,
ако умееш да живееш с него.
Мислиш ли?
Отчаяните хора не очакват нищо повече.
И точно тогава обикновено се случва най-интересното.
Непредвидено.
Ние все нещо очакваме...
Но докато чакаме си измисляме разни истории...
Лъжички... - Те са важни.
Най-банални истории, най-глупави,
най-тривиални.
Колко неприятно.
Да погледнат в заобикалящия ни свят някои избират прозореца,
а други много по-гостоприемен отвор,
където Кинг Конг или другите създания, живеещи вътре в нас
не лаят, не ръмжат и не драскат.
Не мога да стоя повече тук.
Искаш ли да отидеш на кино?
Искаш ли да дойдеш с мен на кино? Каня те.
Кога?
Сега.
Виж.
Ела, седни и не мърдай.
Виж.
Първо показват Мадрид.
Виждаш колко е голям.
Няма ли реклами преди прожекцията?
Не, ние дойдохме когато филмът вече е започнал.
Така няма да ни видят заедно.
Срамуваш ли се, че ще те видят с младо момиче?
Срамуваш ли се, че ще те видят с възрастен мъж?
Всички ще си помислят, че си ми внучка.
Може да се целунем?
За да дразним тези, които гледат.
Не се разсейвай.
Гледай филма.
Mъж на около 50 години
излиза от работа сутринта.
Покрайнини, промишлена зона.
Излиза от пивоварна, качва се в колата и си тръгва за вкъщи.
Може да е всеки район... Не знам коя улица...
Жена му става, а той трябва да легне.
Закусват и той пита къде е сина им.
Съпругата казва, че отказал да стане.
"Защо?" пита бащата.
"Не знам. Казва, че не иска."
"Това е недопустимо", казва бащата и отива да събуди сина.
Момчето на 12 години не спи,
а лежи в леглото с отворени очи.
И колкото да го убеждава баща му
отказва да стане.
Казва, че няма защо.
Той единственото дете ли е?
Не, има по-голяма сестра, която живее отделно.
Бащата се опитва да го измъкне от леглото,
но детето пада на пода.
И отново се качва на леглото.
Бащата е отчаян.
Майката го моли да се успокои и казва, че е въпрос на един ден.
Бащата не иска да стане така, както иска сина,
но не може да направи нищо.
Тогава отива да спи.
Но...
когато се събужда следобед вижда, че жена му
храни сина направо в леглото.
"Не, това е последната капка."
"Ако не станеш няма да ядеш."
И забранява на жена си да влиза в стаята на сина.
"Той ще стане."
На следващия ден историята се повтаря.
Момчето не иска да става.
Бащата се опита да говори с него. "За какво става дума?"
"Мога ли да ти помогна?"
Момчето отговоря, че баща му не може да му помогне с нищо.
"Добре съм."
"Просто не искам да стана."
Да продължавам ли? - Да.
Да.
Родителите се обаждат в училище
и следобед пристига училищния психолог.
"Имало ли е караници при вас напоследък?"
"Беше ли по-тревожен е от обикновено?"
"Не" - казват родителите.
Психолога влиза в стаята на момчето
и му задава една камара въпроси.
Но момчето изглежда наред и винаги отговаря едно и също нещо:
"Добре съм. Просто не искам да ставам."
Тръгвайки си, психолога препоръчва да купят лекарство
и моли родителите да се държат, сякаш нищо не се е случило.
"Хранете го. Нека идват приятелите му,
така няма да му е скучно."
"Един ден ще стане."
"И всичко ще се забрави."
"Все едно, че нищо не е било",
казва психолога преди тръгване.
Сега бих запалил.
По средата на филма?
Идва друг лекар.
Той е настроен доста по-решително
и иска да вземе детето в болница.
Защото има депресия.
"Депресия? - пита майката. Той е само на 12!"
Родителите обмислят ситуацията
и в резултат на това решават,
че по-добре е да си е вкъщи, отколкото в болница.
Идва лятото и момчето не завършва срока.
Родителите разбират, че ако продължава така
ситуация ще стане непоправима.
Бащата купува един пикап
с открита каросерия,
слагат един дюшек с момчето
и тръгват на пътешествие.
Направо с него в леглото? - Да, отиват на север.
На всички им е интересно.
Минават през малко градче по по време на местния фестивал.
Возят момчето през централния площад,
сякаш е статуя на Дева Мария.
Едно момиче дори се влюбва в него
и го целува по устните.
Иска да провери дали не е принца от приказите.
Но не, той не става.
Тогава момичето си отива у дома
и също ляга в леглото.
След това родителите и всички жители на градчето
ги принуждават да заминат.
"Моля, заминавайте. Това може да е заразно."
Трябвало полицията да ги ескортира до напускане на града.
Преминават през Барселона и се насочват към Париж.
Сега ли го измисляш?
Да не си полудяла? Това показват на екрана!
В Париж е пълнолуние и те обикалят из града...
Около Айфеловата кула...
Става все по-тъмно и бащата търси място за паркиране и нощувка.
В Булонския лес.
Каква хубав кадър! Момчето върху матрака си в ремаркето
и пълната луна между дървета.
Много красиво.
Появява се проститутка с клиент и започват да се чукат наблизо.
След това клиента изхвърля проститутката от колата и заминава,
а тя остава.
Вечеря със семейството. Майката има фурна и е направила яхния.
Колко ми харесва, че вечерят.
След това проститутката се връща на работа.
Момчето лежи, а баща, който изглежда
като друг човек откакто напуснаха Мадрид
е много доволен. Дори щастлив.
Той е оставил назад стреса
от всички тези години, когато е работил във фабриката.
За пръв път в живота си може да пие бира,
а не да усеща, че на вкус е като цимент.
Той убеждава жена си да отидат
далеч в гората.
Лягат на земята
и започват да правят любов.
Не изпускат от очи пикапа, разбира се.
Правят любов,
както никога преди това.
В пълнолунието на тревата.
И гледат
пикапа
прегърнати.
Бащата заспива.
Майката не сваля очи от детето.
Преди зазоряване тя оставя бащата да спи
и отива при пикапа.
Но той е празен.
Момчето е изчезнало.
Какво?! Няма го?
Не ми казвай, че филмът свърша лошо.
От къде да знам? Не съм го гледал преди.
Не знам нито режисьора, нито актьорите.
Освен оня, който играе бащата.
Агустин Гонзалес. - Почакай.
Светна.
Този твой приятел...
Нямам представа.
Ела тук.
Ще изтървеш най-интересното.
Какво е станало?
Майката събудила бащата
и му показала празния матрак.
Започнали да викат
момчето.
И го търсели сред дърветата.
Вече е ден и в парка има много хора.
Момчето не говори френски.
Те се опитват да обяснят,
че са загубили сина си, но никой не разбира.
Накрая се връщат при колата
и започват да обикаля града.
Обикалят и обикалят, целия град...
Майката е отчаяна, бащата се опитва да я успокои.
"Най-малкото е станал."
"Не разбираш ли?"
"Той е станал от леглото!"
Майката мълчи, но
по лицето и се вижда,
че предпочита синът и да остане в леглото
завинаги.
Започва да плаче.
Мълчаливо.
Не драматизира.
Добра актриса.
По-добра от бащата. Той понякога преиграва.
Не, и двамата играят добре.
Тя плаче. А по-нататък?
Има ли някой там?
Хора! Има ли някой там?
Какво става?
Ние сме заключени в банята на третия етаж.
Някой може ли да помогне да излезем? Вратата се затръшна.
Аз не живея тук.
Не е страшно.
Може ли да се обадите на собственика?
Той има ключове.
Не искам никакви проблеми.
Това не е проблем.
Ще ви платя. 1000 песети става ли?
За едно обаждане? - Да.
За обаждане на номер, който аз ще ви дам.
Първо парите.
Нямам в себе си пари. Ние сме заключени в банята.
А ако ме излъжете? - Кълна се.
Кълна ви се, няма да ви излъжа.
Всичко, което трябва да направите е да изчакате да дойде собственика.
Имате ли на какво да пишете?
Имам отлична памет за номера.
Сигурно няма да се обади.
Говореше като наркоман, проникнал в сградата.
Родителите ми ще ме убият.
Такива ситуации са нормални за възрастта ти.
Но за мен това е като наказание за греховете ми.
Какво, толкова ли е лошо?
Възпитан съм винаги да съм виновен.
Това, което най-много трябва да се промени
в децата е да не се чувстват виновни.
Това не е страната, която беше преди.
Кой казва, че нямам чувство за вина?
Вината ти не е същата като моята.
Аз се събуждам всяка сутрин, опитвайки се да разбера
защо се чувствам толкова виновен.
Ти не ми каза, как свършва филма.
Може да е бил за чувството за вина?
Може да се срещнем някога, за да го гледаме пак?
Ти ще ме прекрачиш,
сякаш нищо не се е случило.
Не мисля.
Навярно моето поколение е било жестоко и корумпирано
и не е оправдало очакванията.
Надявам се твоето поколение да се справи по-добре.
Ще се постараем.
Запомни, животът е перфектният способ за разрушаване на мечти.
Няма да очаквам много от живота.
Как ще си спомняш тази история в бъдеще?
Няма да си я спомням.
Но това се случи, нали?
Забравих да ти кажа, да не я затваряш отвътре.
От вчера ли си тук?
Жена ми ли ти се обади? - Не.
Довиждане.
На улицата стои едно момче. Казва, че му дължиш пари.
Знаеш ли какво ще ти кажа.
Тя е твърде млада. Дори за теб.
Извинявай.
Бравата е счупена.
Какво ще кажа на Есперанца?
Искаш да ме замесиш ли?
Ясно е.
Това нейно ли е?
Да.
На, ще и ги дадеш после.
Ако и трябват да дойде да си го вземе.
Ти няма ли да я видиш повече.
Ти самият как мислиш?
Късогледство.
Два или три...
Тя, разбира се, беше в ръцете ти.
Много смешно.
Трябва да сменя бельото, нали?
Не.
Утре.
Утре... Така ли искаш...
Влез...