Câteva întrebări...
Țineți pașaportul.
Semnați aici.
- Aici ? - Da, acolo.
Ce stilou frumos !
Parker ?
Mont Blanc...
O să stați mult ?
Mr. Albajara ?
Câteva zile.
Nu sunt foarte sigur.
Aș dori... dacă e posibil...
O cameră cu vedere la mare.
Bineînțeles !
Lăsați pe mine ! Am să vă dau cea mai bună cameră.
Cu o vedere minunată.
Am să fiu...
Pentru mine, nu.
La dispoziția dvs.
Mă scuzați...
Sunt acolo în cinci minute.
Bineînțeles.
Să vedem.
Naționalitatea ?
- American ? - Da, American.
Adresa... San Francisco.
Frumos oraș !
Union Square...
China Town...
Fisherman's Wharf... (cheiul pescarilor)
Bună dimineața, d-le. Ați dormit bine ?
Vă doresc o zi bună.
San Francisco...
Cu dealurile sale înalte...
tramvaiul pe cablu...
Ce oraș !
Ați fost acolo ?
Nu, din păcate !
Dar l-am văzut adesea în filme...
Și fără să mă laud, cine citește...
Apoi o carte trage după sine alta...
Camera 302 pentru Mr. Albajara.
Pașaportul dvs.
Orice altceva doriți.
Gervasio Losada, manager, la dispoziția dvs.
Absolut nimic.
Permiteți să vă spun...
Toți suntem la dispoziția dvs.
Hotel Asturias...
Bună ziua, d-le José Luiz. Da.
Poftiți.
Dulapul de haine...
Baia...
Să deschid fereastra ?
N-are importanță, dolari sau pesetas.
Foarte bine atunci, dolari și pesetas.
Chemați-mă dacă aveți nevoie de ceva.
Așa am să fac.
Cheia dvs.
Bineînțeles că e slabă !
Se înfometează ca să slăbească.
Trăiește cu ceai !
Nimic decât ceai !
"Tocmai am băut o ceașcă de ceai"
Refuză să mănânce orice.
Un moment, te rog.
Nu vrea să mă asculte.
Ceai, mereu ceai.
Rezultatul, sunt mereu singură la galerie.
Trebuie să închid.
E fata ta.
Ei bine... De ce te-ai mai măritat, atunci ?
Celibatarii nu au asemenea probleme.
Te sun mai târziu.
Frumos, nu ?
E o problemă de viață și de moarte.
Să nu spui nu...
Trebuie să dansezi dansul următor.
Doamne, tu ești...
Cred că noi am fost primii care să facă aceste lucruri.
Aici, în sfârșit.
Cum a început totul ?
- De la un film pe care l-am văzut. - Chiar așa ?
Chiar așa. Un film despre mările Sudului
unde oamenii fac baie dezbrăcați.
Îmi amintesc de "Redhead" cum spunea:
"Voi fetele nu trebuie să faceți asta
dacă nu ați trecut prin 10 reîncarnări."
Ai dreptate.
Iar eu spuneam:
"Pariezi ?" El râdea.
Eu spuneam: "La noapte".
"Bine" "La plaja Perlora."
Acolo, tu și tipa aia blondă...
Margarita.
Și Covina, cea cu părul creț.
Foarte frumoasă.
Dar nu tot așa ca tine.
Întotdeauna așa ai fost mai frumoasă.
Chiar ?
Îmi amintesc noaptea aceea atât de întunecoasă.
Nu era lună, nu erau stele, nimic.
Puteam fi îmbrăcați și în fracuri.
O imagine ce n-am putut-o uita.
Când ne îmbăiam
a trecut un trenuleț de munte.
Se vedea perfect.
Avea fiecare fereastră luminată.
Ei nu ne puteau vedea dar noi îi vedeam.
Erau câțiva băieți cântând la chitară.
Atunci tu...
m-ai strigat
Helena.
Erai chiar în spatele meu.
Mi-ai căutat fața cu degetele.
M-ai sărutat.
Când am redeschis ochii, trenul plecase.
Era una din acele imagini
ce-ți rămân pentru totdeauna în memorie
Obișnuiam să mă uit după tine după amiezele
când te plimbai cu prietenele. Nu m-ai privit niciodată.
Apoi, într-o zi
"Redhead" mi-a spus: "Dansează cu ea !"
Dar eu nu știam să dansez. Pentru vremea aceea
era o tragedie.
Aș fi preferat să n-am un picior.
Oricum...
"Redhead" a zis: "Pariez cinci pesetas."
"Și dacă spune nu ?" "Atunci pierzi."
"Dacă dansează, cele cinci pesetas sunt ale tale."
De aceea ți-am spus acele cuvinte.
Dar atât de șoptit încât Margarita, care era atentă, n-a auzit.
"Bună.
E o problemă de viață și de moarte."
Și fără să aștept răspunsul tău...
Am pornit spre orchestră. Cunoșteam pe unul din ei.
Un muzician.
Avelino.
L-am rugat:
Poți cânta ceva lent ?
Nu știu să dansez,
dar fetei de lângă mine îi place mult.
Nu-ți fie frică. Vom cânta "Begin the Beguine."
"E foarte ușor"
Sigur, ușor !
Când au început să cânte, am murit de teamă.
Am venit spre tine.
Te-ai ridicat în picioare.
Trei cele mai rele momente din viața mea.
Nu știi nimic.
Cele cinci pesetas erau ale mele.
În fiecare după amiază vedem un băiat foarte timid.
Nu spunea niciodată nimic decât "bună... bună..."
Tot ce puteam face era să visez la acel băiat
care, pe lângă că juca fotbal la Sporting...
mai scria poezii pe la câteva reviste.
Ce puteam să fac ?
Toate prietenele mele îmi spuneau:
"Te place. Nu te necăji."
"E prea jenat să-ți vorbească."
M-am gândit: toate bune dar de ce nu-mi vorbește.
Dar de ce nu-mi vorbește.
Niciodată nu m-a invitat la dans.
Într-o seară l-am întâlnit pe "Redhead" la cafenea
și l-am întrebat: "De ce prietenul tău nu mă invită la dans ?"
A spus: "Nu știu".
"E timid".
"Atunci de ce nu-l împingi puțin ?"
"N-am să-i spun nimic."
Așa că m-am hotărât să-l mituiesc.
"Îți dau cinci pesetas dacă mă invită la dans."
"Ne-am înțeles."
După cum vezi, monedele erau ale mele.
Ce caracter !
Momentul cel mai greu a fost când, înainte să pot spune da...
te-ai repezit la orchestră.
M-am gândit: "Nu se mai întoarce".
Dar te-ai întors.
Înainte de a începe, mi-ai spus, foarte solemn:
"Îți promit să nu te calc pe picioare."
Am dansat toată seara.
După aceea, te-am condus acasă.
A doua zi ți-am dat o înregistrare: "Begin the Beguine."
Și alături am scris...
Îți amintești ?
"Antonio Fred Astaire."
Hotel Asturias.
De unde ați spus ?
Da, vă aud.
Da, Mr. Albajara stă aici.
Cine spuneți că este ?
Nu închideți, vă rog.
Ce mai e ?
Un apel pentru Mr. Albajara.
Ei bine ?
E Regele ?
Ce rege ?
Regele de la Palatul Regal.
Foarte bine, Fă-i legătura cu Mr. Albajara.
- Ai spus Regele ? - Chiar așa am spus. Regele.
Aici Gervasio Losada, Managerul Hotelului.
Cine e, vă rog ?
Alo ?
Sunt eu, Losada.
Cum să vă spun... Vă caută Regele.
Fă-mi legătura.
Da, d-le, imediat. Dar e Regele...
Alo. Aici Juan Carlos.
Bună seara, maiestate.
Mi s-a spus că ești în Spania.
Am fost bucuros să aud asta.
Mi s-a spus că de la Stocholm
te-ai întors direct în State.
O decizie de ultimă oră, Maiestate.
Voiam să-ți mulțumesc pentru frumoasele cuvinte
spuse despre regalitate atunci când ai primit premiul
și să te felicit pentru premiul Nobel.
Maiestate, nu am spus altceva decât orice Spaniard
ar fi spus] n acel moment.
În opinia mea, Sir, sunteți omul de care Spania are nevoie.
Cât despre premiu, ce să vă spun, am fost foarte surprins.
Erau mulți candidați... mai merituoși.
Regina e un susținător al dvs.
Eu am citit mai puțin, dar ea a citit totul.
"Robledo Theater este favorita mea.
Îți imaginezi că n-am avut timp să citesc tot ce mi-ar fi plăcut.
Da, Maiestate.
Dacă ai de gând să stai mai mult prin Madrid, să-mi spui.
Te-aș invita la o specialitate de friptură de casă.
Mă scuzați Maiestate, nu de data aceasta.
Plec în câteva zile.
E doar o vizită scurtă.
Dacă o putem amâna pe data viitoare...
Vă mulțumesc de asemenea pentru telegrama la Berkeley.
A fost o plăcere.
Atunci pe data viitoare. Aveți aici un prieten.
- Și un coleg. - Un coleg ? Cum așa ?
Nu a fost nici un dubiu la Stocholm, Maiestatea voastră
următorul premiu Nobel pentru pace.
Va fi al dvs.
Și e foarte corect așa.
Astea sunt zvonuri răspândite de prietenii mei.
Pe curând, Albajara.
Mulțumesc.
Acest apel a fost una din bucuriile vieții mele.
Vorbele dvs., să fiu aici cu vechi prieteni...
Toate astea îmi spun că sunt acasă.
Chiar așa este. Pe data viitoare.
La revedere.
La revedere, Maiestate.
Ce ți-a spus Regele ?
Ei bine...
Mi-a spus...
Că-mi mulțumește.
Dar nu așa... uzual.
Cu adevărat.
Îmi mulțumește mult.
Adică. "mult"
Hai, înapoi la treabă.
Răspunde la telefon.
Când ai răspuns la telefon ai menționat numele hotelului ?
Am spus: "Hotel Asturias..."
Du-i un coș de fructe lui Mr. Albajara.
Și vreo două sticle de... whisky, sherry.
Ce se obișnuiește.
Și flori !
Un moment, Saturna.
Trandafiri... crini...
Garoafe... Nu te uita la mine așa !
Știi cine m-a sunat ?
Închide-l.
Închide televizorul.
Știi cu cine a vorbit soțul tău ?
Cu Regele !
Ce vrei să spui, care rege ?
Regele nostru !
Nu știu de ce a trebuit ca eu
care nu am fost decât un bun înlocuitor,
să țin această cuvântare.
Special când îi avem alături de noi pe dragul nostru președinte
și pe iubitul nostru decan.
Știm cu toții de ce ne aflăm azi aici.
Îl avem printre noi pe Antonio Albajara.
Cunoscutul nostru scriitor.
E o mare onoare să-l avem aici cu noi,
nu numai pentru mine dar pentru noi toți,
autorul a nenumărate cărți
și laureat al premiului Nobel.
Avem acum "Nobel"-ul nostru. Nobil oricum !
Dar nu numai acesta este motivul bucuriei că-l avem printre noi.
Dar și pentru că avem printre noi pe cel mai bun fotbalist
al echipei Sporting și, trebuie să adaug,
al Spaniei.
Tânărul jucător care a făcut ca această echipă,
cea mai bună pe care am avut-o,
să-l fi văzut cu oprea balonul,
la mijlocul terenului,
cu piciorul său stâng
și fără a-l lăsa să cadă,
îl trimitea 40 de metri mai departe.
Antonio a fost un jucător tare.
Dar și nobil de asemenea.
Un jucător ce lupta toate cele 90 de minute,
ce părea să aibă o mână în loc de picior.
Și ce altceva mai avea
un ritm magnific.
Ritm ce pur și simplu rupea echipa adversă.
Pentru mine, și nu sunt orbit de prietenie,
Antonio a fost unul dintre jucătorii noștri de top.
Și locul său...
va fi întotdeauna printre cei mai buni jucători de la Sporting.
Fără alte discursuri !
Să toastăm pentru Antonio Miguel Albajara.
Pentru cel ce a fost...
este...
și întotdeauna va fi !
Pentru Sporting.
Nu ne-am schimbat deloc !
Și de ce ar fi trebuit ?
Asta e casa pe care mereu am dorit-o.
- E și a ta. - Mulțumesc.
- Noutăți de la fiica ta ? - Fiica mea ?
Păi... nu sunt foarte sigur.
Ultima dată când am vorbit cu ea a fost... să vedem...
de Crăciun.
M-a sunat din Quito sau La Paz.
Era o legătură proastă.
Spunea că e bine. Muncește.
M-a întrebat ce mai fac.
E arheolog, nu ?
Mi-a spus că echipa ei va fi în Europa anul acesta.
Știi că a fost întotdeauna independentă.
Când mama ei mai trăia,
o vedeam mai des.
E bine.
Face ce-i place...
Dar iată-ne.
Copii tăi ?
Cu greu îmi văd fata. E în Boston.
E măritată cu un inginer.
Îmi văd nepotul mai des.
Face ceva cu filmul,
reclame, televiziune... Știi tu.
Muncește mult.
Mai vine de petrece câteva săptămâni cu mine.
Se înțelege mai bine cu mama lui
decât cu mine.
Ți-am spus că eu cu Francis ne-am separat ?
N-am ajuns la divorț din cauză...
cred că pentru că sunt prea leneș.
Ne-am separat de acum 7 ani.
Predă la UCLA
O văd foarte rar.
De ce ai venit ?
Mă întreb asta de câteva zile.
De ce ești aici ?
Tu nu ești unul din cei ce spun:
"Până nu moare Franco nu mă întorc, etc..."
- Din cauza de Ventura. - Cine ?
Ventura Martínez Soto.
Un prieten.
Chilian. Coleg de la Berkeley.
Mare economist.
Dintre cei mai buni.
Era înalt.
Puternic.
Râdea mereu...
Îi ziceam "Mister Smile".
Avea una din acele fețe curate
ce te lasă să știi
că ești alături de cineva real.
O dată, în clasă,
a început să peroreze în fața ferestrei...
A vorbit în spaniolă.
Vorbea despre...
țara sa...
Despre câmpiile ei.
Oamenii ei.
De micul sat în care s-a născut.
Apoi a cântat un cântec chilian
Până când s-a prăbușit.
Atac de cord.
A murit ziua următoare. N-a mai scos o vorbă.
M-am întrebat mult timp
de ce Ventura pentru câteva secunde și-a reamintit
de lumea sa.
De trecutul său... de cântec...
De râul în care obișnuia să se scalde când era copil.
Ce s-a întâmplat ?
Păi... știi să citești în Engleză ?
Mailer, un prieten de la Berkeley
spunea șapte luni.
Sorenson din Stocholm mi-a dat șase.
Opt luni.
Mai mult sau mai puțin.
Ce ai luat ?
Cât de des ?
La fiecare opt ore.
Câteodată la șase. Depinde.
Sfârșitul va fi dureros ?
E prostesc, știu.
Dar mă îngrijorează.
Nu suport nici o durere de dinți.
În fine...
Acum... e sub control.
Cel mai bine ar fi
să mergi la un spital când n-ai să te simți bine.
Te vor calma.
Vor avea grijă de tine.
Asta are să te ajute.
Cât o să mai pot lucra.
Trei luni.
Sau poate mai puțin.
Îmi trebuie mai mult timp.
Trebuie să termin vreo două cărți.
Apoi Francis... copiii...
Vreau să fac totul bine.
Pentru asta e nevoie de timp.
Atunci, am să mă odihnesc.
Asta va trebui să aștepte.
Jucătorii ăștia sun mai buni decât eram noi...
Numărul patru, blondul...
E incredibil !
Un jucător de talie internațională.
Și numărul unsprezece...
Cu adevărat mare.
E din Argentina.
Îmi pare rău.
Îmi pare foarte rău.
E în regulă.
E în regulă, "Redhead".
"Cât de rapid plăcerile dispar..."
"De ce, când ne reamintim..."
"e dureros."
Acesta este modul în care autorul,
în poemul său către părintele său Don Rodrigo,
recrează cu tărie poetică pe care aș numi-o incomparabilă,
una din gândirile cele mai dragi ale Clasicilor,
acea "trăiește clipa". Cu alte cuvinte
efemeritatea vieții
Poetul Pedro Salinas spune asta,
iar eu îi împărtășesc opinia,
despre cele trei idei ce l-au condus pe Jorge Manrique
să despartă poemele sale de tradiție.
Înainte de toate,
capacitatea de a alege
care este subiectul cel mai ușor de înțeles...
mortalitatea.
Mr. Albajara nu e aici acum.
Nu, nu știu când se întoarce.
Cine l-a căutat.
Foarte bine.
Radio SER.
Pentru Don Antonio ?
O lași mai moale ?
Pot să intru, vă rog ?
Sunt în baie.
Nu știu ce să fac.
Este incredibil.
Priviți ! Atâtea în doar o oră.
Radio Național Spania
Radio SER
Alta de la Radio Național Spania
Două cotidiene: El Pais și ABC secția culturală.
Televiziunea: vă puteți alege ora.
Stațiile locale...
Puteți răspunde, vă rog ?
Pentru Dumnezeu... Ți-am spus nici măcar un apel.
Nici un apel fără să mă întrebați mai întâi.
Din nou de la radio...
Programul Pratt.
Vanguardia, cotidianul din Barcelona.
Radio SER
Periodicul "Cambio 16". Radio Intercontinental.
Din nou, televiziunea. Nu se mai opresc apelurile.
Nici nu v-ați atins de micul dejun.
Nu mi-e foame.
Este și o echipă a televiziunii daneze jos.
Le-am spus că-și pierd timpul,
dar insistă.
Nu se vor clinti până nu vorbesc cu dvs.
În afară de asta sunt grosolani.
Să-i vedeți cum fumează...
nici un fel de bună creștere.
Prietene... ești grozav.
Hai să lăsăm lucrurile așa cum sunt.
Nu m-ai văzut, nu știi unde sunt.
Sau când mă întorc.
Nu va fi nici o problemă cu excep ? Ia celor de la televiziunea daneză.
Am să mă descurc.
N-aveți nici o grijă. Totul este sub control.
Mașina care vă aștepta...
I-am spus că ocolească hotelul.
- La intrarea din spate. - Să mergem atunci.
Pe aici, vă rog.
Ce zi minunată !
Mr. Losada.
Nu-mi mai trimiteți flori.
Nici whisky.
Nici sherry.
Nici trandafiri... nici crini.
Nici un fel de flori.
Eu doar...
Te înțeleg perfect...
Dar, crede-mă, e prea mult.
Dimpotrivă.
Am o idee.
- Ești însurat ? - Da, sunt foarte norocos.
Am o soție minunată. Saturna.
- Cum ? - O cheamă Saturna.
De ce nu-i duci toate florile astea soției tale.
Iubește florile.
Foarte bine.
Grozav. Foarte onorabil pentru d-ta.
- Sucul d-nei Larrańaga. - N-aveți nici o grijă.
Mi-am luat libertatea să pregătesc...
ceva...
Nu trebuia.
- Ești pe fugă ? - Sunt, Sunt.
- Ce ai acolo ? - Nu știu...
- Avem tot ce ne trebuie... - Cine-i poate spune nu lui Losada ?
Cine e Losada ?
Vezi omul acela care zâmbește și se pleacă ?
Vezi ? Vezi cum se pleacă ?
Cum se pleacă din nou ?
Ei bine, el e Losada.
Singurul și unicul Losada.
Să mergem.
Olandezii au vrut să se uite la TV.
Le-am spus că nu e nimic de văzut.
Dar ei tot sucesc de butoane.
Rezolv eu asta !
Spune Carolinei să cheme poliția.
ALBAJARA NASCUT AICI, LAUREAT AL PREMIULUI NOBEL
Ai grijă ! E foarte fierbinte.
Am uitat de mușețel.
Dar e foarte slab, mai mult apă.
- Cafea americană. - E delicios.
Ovidiu spunea că Jupiter
Săturat de ambrozie
și de Orpheus cântând la liră...
decide să viziteze lumea.
Deghizat ca și cerșetor
cerea de mâncare pe unde ajungea.
Dar nimeni nu-i dădea nimic.
În sfârșit ajunge la o colibă săracă, cea mai săracă din câte văzuse.
Aparținea unei perechi de bătrâni.
Cei doi nu numai că i-au deschis.
Chiar de nu știau că e zeu,
i-au pus în față tot ce aveau.
Câteva măsline, câteva ridichi,
o varză.
El le spune că este Jupiter.
Și le spune să-i ceară orice ar dori.
Știi ce au cerut ?
"Să nu ne lași să rămână unul din noi singur."
"Să ne lași să murim împreună".
Vremea a trecut.
Și într-o zi când cei doi erau foarte bătrâni,
iar ei vorbeau despre fericirea lor,
de dragostea ce o împărțeau
au realizat că erau acoperiți de frunze.
Apoi o coajă a început să-i învelească.
N-a mai avut timp decât să-i spună:
"La revedere,
draga mea prietenă.
Mulțumesc pentru dragostea ta."
Curând n-au mai putut vorbi,
deoarece deveniseră copaci.
Dar erau uniți pentru eternitate.
Stejar si tei aveau un singur trunchi.
- Știi ce vom face ? - Ce ?
Vom petrece noapte ca doi desfrânați îndrăgostiți.
Da, d-le, desfrânați.
Într-un cuibușor de dragoste ce l-am închiriat pentru acest scop.
Deci ?
În fine, Ana Karenina...
nu m-am gândit niciodată să sugerez asta.
- Ce faci ? - Nimic.
Te-am trezit ?
Ce scrii ?
Ori de câte ori am scris o carte,
un articol, orice,
m-am gândit la tine.
Ce ar fi spus Helena ?
I-ar fi plăcut ?
Întotdeauna.
Chiar și atunci când am plecat în martie 1938.
Chiar și atunci.
Erai în spatele fiecărei hotărâri.
Fiecărui cuvânt.
Am început Robledo Theater pentru tine când eram în Franța.
În lagărul de concentrare
cu stiloul pe care mi-l dăruisei,
deși n-aveam hârtie,
am scris o altă carte.
Am scris-o din nou un an mai târziu, în Mexic.
Și după aceea ?
Statele Unite.
Colegiul în Mid-West.
O carte în sfârșit publicată.
O mai bună universitate.
O colegă numită Francis.
Doi copii.
Alte universități. Alte cărți.
Dar tu ? Ce a fost cu tine ?
O vară, o plajă...
L-am întâlnit pe Ramon.
Era din Oviedo.
M-am îndrăgostit din nou.
N-am putut să ne căsătorim.
Era deja căsătorit.
Nu m-a mințit niciodată.
Mi-a spus din prima zi.
Soția sa era bolnavă.
Paralizată. Nu putea s-o părăsească.
L-am înțeles.
A fost foarte greu.
Dar am înțeles.
S-a împărțit între noi două.
Între dragostea ce mi-o purta mie,
și căldura și responsabilitatea pentru ea.
Ca într-un roman.
Era incredibil.
Râdea mereu. N-avea niciodată un cuvânt rău.
Dar știu...
mai ales acum...
era îngrozitor pentru el.
Mă iubea așa de mult.
M-ai mult decât îl iubeam eu.
A murit în 1962.
Îmi iubesc copiii.
Foarte mult.
Nu știu cum să le spun asta.
O iubesc și pe Francis.
N-am fost niciodată mai mult decât un scriitor.
Continui să-mi placă să predau.
Nu aș fi drept
să spun că America n-a fost dreaptă cu mine.
Dar drept este că
prefer prima parte a vieții mele.
Știi de ce ?
Pentru că tu ești acolo.
Grăbește-te. Micul dejun e gata.
Cât zahăr ?
- Patru bucăți. - Patru.
Dar nu amesteca.
Cafeaua ta s-a răcit.
Nu se poate cere mai mult, Nici măcar în filme.
Vrei unt pe pâinea prăjită ?
- Frumoasă zi însorită. - Are să se însenineze curând.
Pentru ce sunt pilulele ?
Pentru nimic.
Un obicei. Unul dintre viciile Americane.
Nu știai ?
Toți luăm pilule. Sunt frumos colorate.
Eu prefer portocalii.
Știi...
America n-ar fi aceeași fără pilule.
Când pleci ?
Tinerii nu cred niciodată că cei în vârstă
se pot îndrăgosti.
Nici eu.
Cred că oameni ca noi...
se plac,
simt afecțiune,
dar nu dragoste.
Nu mai simt pasiune.
Nu e adevărat.
Bărbați și femei pot iubi până în ultima clipă a vieții lor.
Devine bătrân doar cel ce nu iubește.
"De ? I nimic nu poate aduce înapoi orele de splendoare în iarbă,
de glorie printre flori...
nu ne vom întrista...
nu mai găsesc
tăria a ce-a rămas în urmă."
Frumos.
Tu ai scris-o ?
Nu, un englez.
Ne-am simțit bine.
Întotdeauna m-am simțit bine alături de tine.
Cărțile tale se vând foarte bine acum.
Ce e cu premiul și toate...
Ține.
Mulțumesc. Fiți sigur. Am s-o citesc cu mare interes.
Acel "Robledo Theater" este cel de aici, nu ?
Așa este.
- Mulțumesc. - Pentru puțin.
Te rog, primește.
Mulțumesc din nou.
Ei bine, don Antonio...
Sper să reveniți printre noi curând.
Să știți că toți vă așteptăm.
La fel Hotelul Asturias, eu personal, Gervasio Losada...
suntem oricând la dispoziția dvs.
Orice aveți nevoie...
Totul e în regulă ?
Totul e în regulă.
Acum, să vedem.
Dolari sau pesetas ?
Mi-e indiferent... dolari sau pesetas.
Mi-am luat libertatea de a vă cumpăra câteva reviste.
Pe data viitoare.
Reveniți cât de curând.
Ești sigur că nu vrei să te conduc ?
Deci, "Redhead".
Un gentleman.
Ce a scris pe carte ?
Să vedem.
Prietenului Gervasio
a cărui bunătate mi-a făcut șederea plăcută.
Și data.
Soției mele are să-i placă.
Și pe cealaltă ?
Prietenului meu Gervasio iubitor de flori, whisky...
- Și a fructelor timpurii. - Cum ?
Fructe timpurii.
De la prietenul său Antonio.
Și data.
Cu adevărat drăguț.
Hai ! Înapoi la muncă !
Telefonul ăsta !
Du-te la 406...
Și nu fuma !
Prietenului meu Gervasio.
Așa este.
Prietenului meu Gervasio.
Păstrează restul.
O să pierdem avionul.
Nu mă iei cu tine ?
Nu fugim ?
Bea-o înainte să se răcească.
Ține.
Trebuie să-mi promiți ceva.
Nu deschide înainte de a ajunge acasă.
Promit.
Cine ți-a spus că plec...
cu acest zbor ?
"Redhead".
Azi dimineață.
Ce altceva ți-a mai spus ?
Nimic.
Ce ar fi trebuit să-mi spună ?
Am să închid galeria vara viitoare
și am să mă mut la San Francisco.
Ne vedem la anul.
PENTRU HELENA, SINGURA DE CARE AM NEVOIE ANTONIO FRED ASTAIRE
GIJON - JUNE 1936
MULȚUMESC. ACESTE ZILE AU FOST BUCURIA UNEI INTREGI VIEȚI.
GINGER ROGERS - 1981
Dedicat acelora ce au trăit în anii '30
în special pentru speranțele lor, dragostea curajul și credința.
Pentru acea generație întreruptă, Mulțumesc.