М-с Прайс, ви не можете з'являтись ось так без попередження посеред семестру
та забирати свого сина зі школи.
Я не хочу і не буду заповнювати ці папери.
І, боюсь, на цьому пісенька скінчена.
Доброго ранку.
- Що хочеш робити? - Я не знаю.
Хочеш піти звідси зі мною?
Ці правила встановлені не просто так, м-с Прайс.
- А як же мій одяг? - Я куплю тобі новий.
Ти напився до нестями з вагомої підстави?
Це жорстокість твоєї музи доводить тебе до безсоння?
Ні.
Місячні?
Як справи зі Сюзан?
Якщо ти не знала, у нас складний етап в стосунках.
О, як то бути молодим та закоханим.
Ви зустрічаєтесь сьогодні?
Все одно не зможу піти з тобою. М-р Бейкер наполягає на зустрічі.
Знов буде благати бути ощадливою?
Побачимо.
Нічого не залишилось.
Чого саме?
Ти не про гроші на моєму рахунку?
- Це давно вже не ваш рахунок. - Він на моє ім'я.
Ім'я ви можете собі залишити, але кожна копійка на цьому рахунку
на додачу до капіталовкладень та нерухомості
повернеться до банку.
Нерухомість...
У вас відберуть дім після першого січня.
Але, авжеж, я зможу забрати гроші, які належали мені до шлюбу.
Вони вже давно змішались у вартість маєтку.
Та й, пробачте мені, але це не була велика сума.
А спадок Малкольма?
Ні.
Я сім років вас попереджував, що таке може статися.
А потім ще три, що до цього йде. Чим, по-вашому, це мало скінчитися?
Френсіс, що... Яким був ваш план?
Я планувала померти раніше, ніж закінчаться гроші,
але якось все живу та живу.
І ось до чого дожилась.
Гаразд.
Значить все вирішено.
А тепер скажіть, що мені далі робити.
- Робити? - Так, скажіть мені, будь ласка.
Що я можу сказати? Позичте грошей у друзів.
Неможливо. Назвіть інший варіант.
Єдине, що ви можете зробити, Френсіс, це продати усе.
Продайте коштовності, картини, книги.
Продавайте приватно. Дешево.
Принесіть мені чеки, і я все переведу для вас у готівку.
А що потім?
А потім...
робіть, як хочете.
Обережно.
Сюзан...
А якщо нам піти до Френсіс і розповісти про наші заручини?
Разом.
- Нам з тобою? - Так. Разом.
- Коли? - Зараз.
Зараз разом поговорити з моєю матір'ю?
Ні.
- Чому? - Це погана ідея.
Єдиний варіант, що це спрацює, якщо я сам розповім.
- Чого саме ти боїшся? - Того ж, чого і ти.
Я скажу їй зараз.
Послухай, мені треба з тобою поговорити.
Ти готуєш?
Ні.
Просто подобається звук.
То у чому справа?
У чому справа, м-р Буркотун?
Мої новини важливіші за твої.
Готовий почути?
Ми банкроти.
У нас нічого не залишилось.
Нічого!
...дорогоцінні метали бо вони є довгостроковими активами.
Золото - це гроші.
Отже можна зберігати золото у якості резервного активу.
Золото не купують сьогодні, аби продати завтра.
Щодо мого гонорару.
Тридцять відсотків чистими, і це не обговорюється.
- Невже? - Точно.
А все ж? Доведеться обговорити, якщо ви хочете працювати зі мною.
Двадцять сім відсотків.
Я дам вам 15 відсотків, або подякую за ваш час.
- Двадцять п'ять. - О, м-ре Руді.
Якщо почую іншу цифру, яке не буде 15, то запропоную 14.
Назвете другий варіант, то я скажу 13, і буду опускати цю цифру раз за разом,
доки ваші комісійні...
і ваша маленька роль у моєму житті
не знизяться до нуля.
Так неможливо вести перемовини. Це непроста робота.
Це може нашкодити моїй репутації.
Вашій репутації?
- Смішно. - Справді?
Чи доходили до вас якісь чутки стосовно мого психічного здоров'я?
Ні.
Ну, я чув, що ви дивна.
- Дивна? - Так, дивна. Складна особистість.
Складна.
І потім ця історія про вашого чоловіка.
Яка така історія?
Це ж ви його знайшли.
Так. І що?
Ну, розумієте.
Щодо того, що я знайшла його, але потім залишила тіло на деякий час?
- Люди досі говорять про це? - Авжеж, говорять. Аякже.
Зараз я розповім вам правду про мою особистість.
Я більш, ніж дивна.
У мене є досить сильне бажання підпалити цей будинок,
і щоб ми з сином залишились у ньому.
Що ви про це думаєте?
Це не моя справа.
А я скажу, що ваша.
Бо якщо я не отримаю бажану ціну,
то це сильне бажання стане ще сильнішим.
Квочки вже розкудкудакалися, Френсіс.
- Вони кажуть, що я без копійки? - Так. А це правда?
У мене виникла одна ідея.
Можливо, ідіотська. Не знаю. Але чим більше варіантів, тим краще?
Поживеш у моїй квартирі в Парижі?
Я не була там рік. Вона стоїть порожня.
Лише щоб поїхати з Нью-Йорку, люба.
Це розумно.
Розумно.
- Розумно. - Розумно.
- Я заплачу. - Ні.
Френсіс...
Дякую.
Чек ще раз повернули, м-с Прайс.
М-с Прайс?
Можна мені отримати готівкою?
У тебе є готівка? Для Сильвії.
- Скільки? - Шістсот.
Дякую, Малкольме.
Плани міняються, малий.
Я не знав, що взагалі був якийсь план.
Було прийняте рішення, що ми переїжджаємо у Париж.
Ми?
Надовго?
Важко сказати. Можливо, до кінця життя.
Що ти хотів повідомити, Малкольме?
Ти розповів матері про наші заручини?
Я хочу це зробити.
Єдине, чого я не можу зрозуміти,
сподіваєшся ти або ні, аби я на тебе чекала.
Авжеж, я сподіваюсь.
Але мені було б не дуже шляхетно просити цього, правда?
То тебе цікавить шляхетність?
Мене багато чого цікавить.
Ти вважаєш, що тебе можна назвати боягузом?
Ні.
Як ти би сам себе змалював?
Не знаю, чи я б витрачав на це енергію.
Хочу, аби ти знав, що я намагаюсь розлюбити тебе.
- Сюзан... - Що?
Я їду в Париж.
Париж.
Коли ти їдеш в Париж?
Скоро.
- Наскільки скоро? - Думаю, завтра.
То, ти думаєш, завтра?
А коли повернешся?
У цьому і проблема. Я точно не знаю.
Що ж.
Авжеж, це все дуже зворушливо.
Що?
Твоя відданість жінці,
яка тобою майже не цікавилась, доки тобі не виповнилось 12 років.
Що ти відмовляєшся порушити ті правила,
які вона створила для її власної користі.
Не треба приносити квіти тому, з ким ти прощаєшся, Малкольме.
Будь ласка, йди.
Усе хороше колись закінчується.
- Ти впевнена, що вам треба їхати? - Так. І нам дуже шкода.
Як прикро, бо ми так гарно проводили час.
- Справді? - Дуже приємний вечір.
Мені дійсно не хочеться йти, але, схоже, у нас дома надзвичайна ситуація,
і що тут зробиш у такому випадку?
Нічого не зробиш.
Мені буде цього не вистачати.
Чого?
Цього.
Можете чимось поділитись, друзі?
Можливо.
Але спочатку скажіть, нащо вам гроші?
Якщо хочете знати, то я куплю собі трохи вина.
Як вас звати?
Ден.
Деніел, що ви зробите, якщо ми дамо вам двадцять доларів?
Я куплю трилітрову пляшку вина "Три рози", пачку цигарок та сосиску.
І куди ви все це понесете? До своєї кімнати?
Я віднесу це все в парк.
Там я сплю більшість ночей.
Отже, ви ляжете під кущем,
викурите цигарки та вип'єте вино.
І будете дивитись на зірки.
Чом би й ні?
Цей хлопець вас не потурбував?
- Схоже, він у вас трохи розжився. - Хто? Деніел?
Ні, зовсім ні. Він наш друг.
Слава Богу, що існують такі люди, як він.
Але це не ваша справа.
Ходімо.
- Нащо вам євро, Френсіс? - Я їду в Париж.
Правильно, ви вмієте забивати баки, правда?
Це значить "маленький принц".
- Буду скучати за вами, Френсіс. - Як приємно.
Яка ж вона неповторна.
"Кошон" - це брудне порося.
Пробачте.
Мені дуже шкода. Вибачте.
Пробачте!
Мені не варто було цього робити.
Що?
Я перепрошую.
Чий це кіт?
Я Малкольм.
- Скажеш мені своє ім'я? - Меделін.
Меделін. Вип'єш зі мною?
Ні.
- Хто вона? - Меделін.
Вона працює гадалкою на кораблі.
Що вона робить?
Пробачте.
Ви не знаєте?
Ми знаємо.
Ми йдемо прилягти. Завітаєш до нас пізніше?
Скільки вона тобі платить?
- За що? - Хіба ти не її жиголо?
О боже, ні. Це моя мати.
Я перепрошую, але ти не уявляєш, наскільки це поширено.
Та жінка. Чим вона була так засмучена?
Третина людей на цьому кораблі стоять на порозі смерті.
Але якщо я хоч словом про це прохоплюсь? Мене посилають подалі.
Ти сказала тій жінці, що вона помирає?
Вона більше ніколи не зійде на землю.
Сухий мартіні з джином.
Два.
Гаразд.
Це мені не знадобиться.
В деякому сенсі це - як вихід на пенсію, як відійти від справ.
Хоча ні. Я жодного дня не працювала, тож від яких справ тоді мені відходити?
Я не впевнена, чи зможемо ми провезти тебе у Францію.
Усі ці любі гроші.
ЗАЧИНЕНО
Я так розумію, що ви переїздите у Париж.
- Ви дуже раді? - Напевно, я мала би.
Я у захваті, як ви пишете другий акт свого життя, починаючи все спочатку.
- Браво. - Дякую.
Але, якщо чесно, це вже третій акт. Чи, скоріше, кода.
А це правда, що до дна океану вісім кілометрів?
У найглибшому місці майже вісім.
Проте глибина вісім кілометрів трапляється на шляху не дуже часто.
Там, де ми зараз, глибина переважно біля трьох кілометрів.
Якщо це вас розрадить.
Трохи.
З вами все гаразд?
Як ви стали капітаном?
Я корабельний лікар, ясно?
Ясно.
Вчора одна ідіотка, яка видає себе за циганку,
сказала одній з пасажирок, що та помирає.
Вона і так була слабенька. А після цього ця жінка справді померла.
- Ви маєте на увазі Меделін? - Циганка?
Так. Думаю, так її звати. Ти її знаєш?
- Вони щойно кинули її у буцегарню. - У буцегарню?
У трюм.
- Вони на це мають право? - Чорт забирай, ти правий, справді мають.
Навіть посередній адвокат зможе довести, що твоя подружка вбила ту жінку.
Загроза насильства, що призвела до зупинки серця.
Ці старі пташки такі полохливі. Варто лише сказати їм "бу".
А смерть на палубі, у закритому просторі...
лякає їх до чортиків.
Я це бачив, похмура картина.
Якщо хочеш, я можу показати тобі дещо дійсно жахливе.
Що з ними сталось?
Вони просто померли.
- Ми відпливли три дні тому. - По два трупи за добу.
Це індустріальний стандарт для подорожей через Атлантику.
Я більше не хочу.
- Але ти мусиш. - Чому?
Бо це весело.
Ми з тобою розпиваємо напої.
Дякую, що показали мені все це. Я нікому про це не розкажу.
Кажи, кому хочеш.
Пані та панове, прошу вашої уваги, будь ласка.
Ласкаво просимо до Франції.
І дякуємо вам за подорож разом з "Соверен Стар Круіз".
А ось і наша арештантка.
Ось і я.
То ти вже виплатила свій борг перед суспільством?
Звідки ти знала, аби сказати їй?
Я завжди могла передбачати, що це станеться.
- Коли йде до кінця, з'являється колір. - Який колір?
Зелений.
А, твоя маленька подружка-відьма.
Як справи?
Привіт. Сподіваюсь, ви не загубили того кота.
У нього сієста, доки ми не пройдемо митницю.
Мета вашої подорожі?
У нас відпочинок. Я хочу побачити Ейфелеву вежу та померти.
Мадам?
Женусь за фантазіями юності.
- Я не можу спати. - Я теж.
Їжа холодна.
Ми готові розрахуватись.
Так, так. Скоро, приятелю.
Скоро. Гаразд?
Мадам!
Що ви робите? Ви божевільна, чорт забирай.
Чек, будь ласка.
Ви не сповна розуму. Принеси вогнегасник!
На кишенькові витрати.
Ти знала, що сьогодні Святвечір?
Підійди та забери це у мене.
Боже, я помираю!
Тобі не подобається?
- Що це? - Запрошення на вечірку.
"Мадам Ренард". Хто вона?
Їй подобаються знаки оклику.
БУДЬ ЛАСКА, ПРИХОДЬТЕ!! ВИ ОПИНИТЕСЬ СЕРЕД ДРУЗІВ!!!
Ми з твоїм батьком зупинились тут поблизу в готелі під час медового місяця.
Не можу уявити вас разом у медовий місяць.
Так. Все було, як у людей.
Готелі, квіти та шампанське.
Дивно згадувати, що він дійсно був веселим.
Але на самому початку, він насправді був таким.
Привіт! Ви прийшли.
Проходьте! Дозвольте, я повішу ваші пальта.
Дякую.
Ми прийшли занадто рано?
Ні! Саме вчасно.
Але де усі інші?
Будемо лише ми.
Хтось з вас хоче мартіні? Я весь день чекала, коли зможу випити.
- Я би випив мартіні. - Гаразд.
Френсіс?
Що тут, в біса, відбувається?
Мій чоловік помер літом.
І я зрозуміла, що наші друзі насправді були лише його друзями.
І не тільки я не любила їх, але і я сама не подобалась їм.
Я не дуже сумую за ними, але мені не вистачає шуму, який вони створювали.
Ось чому я запросила вас сюди.
Ви хочете, аби ми пошуміли.
Ні.
Я самотня.
- Як він помер? - Вдавився.
Це щось новеньке.
Будь ласка, не будьте жорстокими до мене.
Було складно наважитись запросити вас.
Схоже, я...
Я не розумію, нащо ми тут. Ось і все.
Мені просто було цікаво познайомитись. Авжеж, мені відомо, хто ви.
Я виросла у Нью-Йорку, ми одного віку, приблизно.
І ми з моїми друзями вважали вас такою чарівною.
Такою чарівною.
І коли я почула, що ви у Парижі, то подумала, що ми зможемо потоваришувати.
Щиро вдячна.
Але насправді, в даний період мого життя у мене немає потреби в друзях.
Що ж...
Мені шкода чути, що ви це так сприйняли.
Але зараз ви вже тут...
а я зробила рагу і хочу, аби ми отримали максимум від ситуації.
Що думаєте?
Малкольме, нам слід отримати максимум від ситуації?
Авжеж.
Бажаєте ще мартіні перед вином?
- Так, будь ласка. - Добре. Гаразд.
Не будь стервом.
А хіба це не якийсь жах?
Гаразд, я припиню. Вибач!
Знаєте, він помер саме на цьому кріслі.
Ось.
- Можна запитати, чим саме він вдавився? - Ягням.
А з того часу ви їли ягня?
Ні, але, знаєте, я ніколи і не любила цю страву.
Так. Ні. Я теж не люблю.
М'ясо з душком якимось чином свідчить про факт існування тварини,
що нагадує мені про її смерть.
- Я ніколи не думала про це раніше. - В той час як стейк залишається стейком.
Так. Точно.
Я лише збиралась зайти у вбиральню.
Я на хвилинку.
Піди зазирни у холодильник.
Що?
- Піди подивись. - Нащо?
Піди подивись.
Я їх ніколи не розуміла.
А що тут розуміти?
Цією штукою треба користуватись на самоті чи хтось має допомагати?
І так і так.
Але нащо він потрібен холодним?
У цьому і загадка.
Схоже, я трохи п'яненька.
Малкольме, вам не буде складно подати рагу?
Дякую. Бо я можу ошпарити себе.
Усе готово для вас на кухні.
Стає як вода, правда?
Це краще, ніж вода.
Можу я поділитись спогадом, що маю про вас?
Гаразд.
Це було десь дванадцять років тому,
через кілька місяців після смерті вашого чоловіка.
Я у компанії людей їла у "Ле Сірс", і чоловік за моїм столиком
казав погані речі про вашого чоловіка. Саме в той момент ви зайшли у ресторан.
Ви виглядали так елегантно. Я наче заклякла і лише дивилась.
Ви пройшли повз нашого столика, але чоловік вас зупинив
і сказав: "М-с Прайс, я добре знав вашого чоловіка
і ледве стримуюсь, аби не станцювати на його могилі".
Пригадуєте цей момент?
Ні. Не пам'ятаю.
Справді?
І що я йому відповіла?
У тому й справа.
Ви не сказали ні слова. Просто випили з його склянки.
Чистий скотч. І ви перевели на нього свій погляд,
сповнений...
абсолютною байдужістю.
Нещасний чоловік не знав, що робити.
Йому стало так соромно.
Вибачте, що я була грубою з вами.
Моє життя...
повністю розбилось на друзки.
І я цим засмучена.
Я знаю, про що ви кажете.
Впевнена, що ви знаєте.
А ось і Малкольм.
Хліб насущний!
- Алло? - Привіт, Садсі.
Що ти робиш?
Зараз 6:30 ранку.
Точно.
От лайно. Пробач.
Де ти?
Біля каналу.
Я дзвоню, бо хотів почути твій голос.
- Ось він. Це мій голос. - Я пішов.
Хто це?
Томе, зачекай.
Хай тобі щастить.
Молодець, Малкольме.
Чи ти очікував, що я вічно буду оплакувати свою втрату?
Так, очікував.
У тебе немає ніяких причин намагатись,
аби я відчула себе винною за те, що сталось. Тому навіть не смій.
Гаразд. Але...
Хто він?
Том. Я розповідала тобі про нього раніше. Він був моїм нареченим у коледжі.
Чому ти йому бажала удачі?
У нього сьогодні важлива зустріч.
Важлива зустріч?
- Звучить серйозно. - Досить, Малкольме.
Послухай, він каже, що хоче одружитись на мені.
Алло?
- Хочеш приїхати до мене у Париж? - Ти чув, що я сказала?
Так, я тебе чув. Але ти вже заручена зі мною.
Це полігамія. Це незаконно.
- Малкольме. - Це тяжкий злочин.
- Малкольме. - Що?
Ти...
Будь ласка, можеш не дзвонити сюди? Хоча б якийсь час?
В останні кілька тижнів мені стало краще,
і я була б вдячна, якби ти тримався подалі.
Алло?
Він ще не повернувся?
Ні.
Боляче?
Ні.
Дякую.
За що ти мені дякуєш?
Можливо, вам варто було б сприйняти зникнення Малого Френка
як знак, що прийшов час запросити іншу тварину у ваші життя.
Кошеня - це посланець добра.
Я взагалі не хотіла мати кота. Я не люблю котів.
Але цей Малий Френк справив на нас враження,
і не було іншого вибору, ніж терпіти його.
Гаразд, але якщо ви так вважаєте, а тепер він втік,
то чому б просто не змиритися з цим?
Ні!
Я вивела з рівноваги вашу маму.
Вона неврівноважена в загальному сенсі.
Шампанське закінчилось.
У вас виникало таке відчуття,
що вас примусили жити дорослим життям занадто рано,
а, по суті, ви досі залишаєтесь дитиною...
яка копіює поведінку дорослих навколо вас,
аби вони не виявили мізерного вмісту вашого серця?
Відьма, яку ти трахнув на кораблі!
Малкольм трахнув відьму на кораблі.
Вона ж зрозуміла про кота, правда?
Думаю, так.
Ну?
Чому ми не можем спитати в неї, де він?
Не впевнений, що вона скаже, де він, і все одно я не знаю, як можна її знайти.
Я би попросила, аби хтось з вас пояснив мені, про що тут йде мова.
Та відьма, яку він трахнув, та Малий Френк відчули зв'язок.
Не треба її так називати.
Вона усе зрозуміла щодо нього.
А що саме можна зрозуміти щодо Малого Френка?
Я спантеличена, і я не здатна цього збагнути.
Зазвичай, ми цього не обговорюємо.
Але якщо в двох словах...
то у цьому коті живе душа мого померлого чоловіка.
Це доведений факт?
- Це прикрий факт. - Звідки ви знаєте?
Це можна зрозуміти.
Поясните, аби я теж зрозуміла?
Не знаю. Краще було б, якби ви повірили мені на слово.
Спробую.
Френк втік, бо я сказала йому дещо, що йому не сподобалось.
І що саме?
Вибачте, але це залишиться при мені.
Хай там що, я вірю, що вона зможе допомогти, і що нам слід її розшукати.
- Розшукати оту відьму, яку він трахнув? - Саме так.
Прошу називати її якось інакше.
Питання в тому, як нам її знайти.
Я знаю!
Приватний детектив.
Кому що зробити?
Нам з сином потрібно знайти дівчину, молоду жінку.
Вона провидиця зі Сполучених Штатів, яка живе у Парижі.
Чи вона не живе тут, а лише приїхала погостювати, Малкольме?
- Я не знаю. - Хай там як, вона десь поблизу.
Яке ви маєте відношення до цієї жінки, мадам?
Взагалі ніякого.
Хоча мій син її знає, у біблейському сенсі.
Мені може допомогти, якщо я зрозумію
природу вашого бажання знайти цю людину.
Що ж...
ми загубили нашого кота.
Далі.
А ця жінка, як ми сподіваємось, може допомогти нам його знайти.
Їй відомо, де знаходиться кіт?
На даний момент ні, але ми звернули увагу на те,
що ця жінка вміє розмовляти з цим котом подумки. Розумієте?
Як звуть цю жінку?
Меделін.
Ми не знаємо її прізвища.
- Це занадто багато, мадам. - Тримайте. Це як чайові.
Лише знайдіть нашу маленьку відьму, гаразд?
Гаразд.
Вчора я бачила чоловічий пеніс.
Він дзюрив у парку напроти вікон квартири.
Ти помічала, як чоловіки просто виймають та використовують їх там?
Не бачу в цьому нічого поганого, але треба трохи звикнути.
Вчорашній був незабутньо великим.
Яким даром це має бути для чоловіка. Життя - це така лотерея.
Визнаю, його було приємно бачити.
О, Джоан... Коли гроші закінчаться, я вб'ю себе.
Але я хочу, аби ти знала, що для мені існували лише ти,
Френк, коли він ще був собою, та Малкольм.
Будь ласка, якось потурбуєшся про нього, якщо зможеш?
Я завжди захоплювалась глибиною твоєї душі.
У тебе сама щира душа з усіх.
Мадам, це занадто багато.
Я більше не знаю знаменитостей.
Ці люди мені незнайомі.
Заходьте!
Чи могли б ви розповісти мені усю історію?
Гаразд.
Ну, я збиралась...
На тих вихідних я готувалась їхати на курорт Вейл,
машина чекала на вулиці, а шофер завантажував мій багаж.
Пригадую, як я тоді подумала,
що то дурня - пояснювати Френку мою поїздку, бо йому все одно байдуже.
Який в цьому сенс?
Але все ж я вирішила сказати йому.
Я...
я піднялась сходами, а він був мертвий...
у нашому ліжку.
І там був кіт...
який сидів у нього на грудях.
Він лизав його обличчя,
створюючи найогидніші звуки.
Я нічого не відчувала, крім безнадійності.
Тобто, що нічого не можна було зробити.
А потім з'явився настрій і бажання поїхати.
Потім це бажання перетворилось у потребу.
Коли я повернулась у понеділок ввечері, він лежав точно там, де я його залишила.
Лише роздувся, як повітряна кулька,
І колір став, як у кульки.
Я подзвонила у швидку, вони викликали поліцію.
Коли я повернулась додому з поліцейського відділку...
на ґанку були папараці.
І там був той кіт.
Він пішов за мною всередину, наче це було цілком природньо.
Я все зрозуміла, лише поглянувши на нього.
Френклін?
Ти тут?
Ми з тобою, Френклін.
Будь ласка, поговори з нами.
Хто ти?
Меделін.
Ми зустрічались на кораблі по дорозі у Францію.
Пам'ятаєш?
Чого тобі треба?
Просто поговорити з тобою.
Я тут з Френсіс та Малкольмом.
Вітаю, Френк.
Вітаю.
Як ти?
Ну, ти знаєш.
Малкольме?
Слухаю, тато.
Що це все значить?
Ти про що?
Цей фокус-покус.
Просто ти втік.
Нам було цікаво, куди ти пішов.
Нікуди конкретно.
Веду кочове життя.
Ви живете своїм розумом. Я у захваті від цього.
Хто це сказав?
Мене звати мадам Ренард. Мені дуже приємно познайомитись з вами.
Я близька подруга вашої дружини і сина.
Чесно кажучи, вони справили на мене величезний вплив.
Я вважаю, що дружба є більшою силою добра,
ніж будь-яка релігія. Ви погоджуєтесь?
Френсіс, будь ласка.
Чому ти втік, тато?
Гарне питання.
Чудове питання.
Чому б тобі не спитати у матері?
Чому тато втік?
- Це доволі складно. - Нічого складного.
Де ти, Френк?
Я не стану відповідати. Хтось хоче знати чому?
- Я хочу. - Я хочу.
Я теж хочу.
Я хочу і не хочу.
Невеличка проблема у тому, що Френсіс має намір просто вбити мене голими руками.
Послухай, Малкольме.
Так, тато.
Що ти про це думаєш? Твоя мати дійсно хоче вбити мене?
Так.
Є якісь думки з цього приводу?
Якщо чесно, тато...
Я би просто волів не втручатися.
Мило. Це мило. Гарна в мене сім'я.
Тато, я лише хотів сказати,
що не вважаю чесним з твого боку просити мене висловити мою думку,
враховуючи той факт, що я не знаю, який ти є насправді,
та не знав цього ніколи. І це не тому, що я не хотів,
а тому, що ти сам завжди залишався для мене закритим.
Жодним чином ніколи не надавав мені найменшої уваги і не виказував доброти
навіть як дитині, яка тебе обожнювала.
Усе, чого я від тебе хотів, аби ти взяв мене за руку та повів
гуляти у будь-який клятий парк та погладив мене по голові.
Заради усього святого, чи я був настільки огидним створінням для тебе?
Яка муха його вкусила?
Він щойно пояснив тобі яка, Френку. Він ненавидить тебе.
Пішла ти.
Жінка у вікні.
Можна запропонувати вам апельсин, мадам?
Ні, дякую.
Пробачте мене за мій вигляд. Зазвичай, я досить привабливий.
І не лише мої друзі так кажуть.
Знаєте, я бачила, що трапилось вчора.
Правда?
І що ви про це думаєте?
Лише те, що ви були дуже хоробрим.
Яким чином ви не опинились у в'язниці?
Широкі зап'ястки, мадам.
Кайданки просто злетіли з мене, як з Біллі Кіда.
Я передумала щодо апельсину.
Лише найкращий апельсин для вас, мадам.
Найкращий, найсмачніший апельсин у пакеті.
Для вас, моя гостя.
Загадкова чарівна жінка у вікні.
Простягніть руку.
Можна мені трохи вашого апельсину, мадам?
Я дуже хвора.
Насправді, жити мені залишилось недовго.
І ви би зробили мені велику послугу, якби взяли це.
Яким чином?
Це би зробило мене щасливою.
- Ви не візьмете усі? - Ні.
Бачите того чоловіка ось там?
Він візьме ваші гроші.
Де вона?
У ванній.
Що?
Як довго ви залишитесь у Парижі?
Я...
Не можу сказати.
- Можна дізнатись, хто ви така? - Мене звати мадам Ренард.
Як справи?
Все добре.
Насправді. Все дуже добре.
Де ви зупинитесь?
Може бути важко знайти готель в останню хвилину.
Це моя квартира.
Хто ця жахлива жінка у мене дома?
Дай їй шанс. Вона не така погана.
Відколи ти стала шанувати своїх прихильників?
Дивно, правда?
Можливо, я просто втомилась. Так, я думаю справа саме у цьому.
А це що таке?
Не уявляю, яким чином вона була відправлена.
Загадка її доставки не турбує мене порівняно з її змістом.
Був поганий день, і настрій кудись подівся.
Правда?
Так, люба.
Дуже приємно познайомитись.
- Навзаєм. Радий знайомству. - Я заснула.
Хто ви така?
Хоча б приблизно, скільки людей тут живе?
Це всі.
Заходьте!
Ну...
Тепер вже точно всі. Обіцяю.
До того, як я зустрів Сюзан, я думав, що знаю, що таке бути закоханим.
Я сказав кохаю, значить так і є.
Почув у свій бік, і так приємно це знати.
Але чим були ті почуття порівняно з цими?
Це щось геть інше. Це кохання, яке оспівують поети.
- Ви поет? - Я працюю у фінансовій сфері.
Я відчуваю, у цифрах існує деяка поезія.
Гидота.
Що ти сказав?
Я сказав "гидота".
Я попросив Сюзан вийти за мене, і, здавалось, все йшло добре.
А потім рано-вранці задзвонив телефон.
І з того моменту, як вона поклала слухавку, я розгадую ребус,
намагаючись зрозуміти, чого вона хоче.
І, якщо я не помиляюсь, вона хоче його.
Що ж?
Я думала, що була щаслива.
І я була щаслива.
Але потім зателефонував Малкольм, і...
зараз я не знаю, що я роблю.
Що я роблю, Малкольме?
Мені цікаво, чи зможеш ти витягти свою голову з дупи хоча б на мить!
Чекай.
Ситуація складна,
але я сподіваюсь, що ми зможемо висловлювати свої погляди,
зберігаючи відчуття власної гідності.
- Браво. - Але і не варто приховувати емоції.
Ніколи.
Наприклад, я відчуваю, що міг би вбити Малкольма.
Дійсно здійснити вбивство тут і зараз.
Але ні, я цього не зроблю.
- Тобі пощастило. - Мені завжди щастило.
А вам?
Не можу сказати, що мені щастило або не щастило.
Я була позбавлена щастя.
Часом мені неймовірно щастило...
а часом жахливо не щастило.
А мені лише не щастило.
Але, мені здається, це раптом зміниться раз та назавжди.
Ну, так я себе заспокоюю.
А мені ніколи не щастило, і, я впевнений, що так буде і далі.
Вона недостатньо велика для нас двох.
Так і є.
Я розмовляю, коли сплю.
Це нічого.
А ще я скрегочу зубами.
Гаразд.
Також у мене трапляється зупинка дихання, а іноді я ходжу у сні.
Якщо побачите, що я йду гуляти, вам не треба мене будити.
Добре.
Солодких снів, мадам Ренард.
Ми просто дві...
...дві маленькі старі дами.
Шафрану немає у списку.
Він необхідний.
Три пляшки?
Ми його використаємо рано чи пізно.
Люба, можеш взяти нам нарізку сиру?
Пардон.
У вас є щось на...
п'ять сотень?
- Ящик чи пляшка? - Пляшка.
Дві тисячі дванадцять євро, будь ласка.
Нам це доставлять? Правильно?
Так, мадам.
Я сказала Дону, що маю їхати у Париж, бо мені здається, що ти можеш себе вбити.
Він возився з пультом для телевізора.
Він сказав: "Передай їй привіт, якщо приїдеш вчасно".
Раніше у цьому році був момент,
коли я зрозуміла, що з віком, ти навіть перестаєш хотіти кохання.
Точніше, того кохання, у яке ми вірили, коли були молодшими.
У кого є на це сили?
Коли я пригадую, як ми втрачали глузд через це.
Розумію.
Чоловіки та жінки викидаються з вікон.
Чого зараз хочеться, так це знати, що в тебе хтось є поруч.
Але водночас ти хочеш, аби тебе залишили у спокої.
Дон дає мені це.
Ми дозволяємо собі задовольнятись тим, що є.
А в потрібний момент серце приносить нам спокій.
Це гарна думка.
Ти не погоджуєшся зі мною?
У мене такого не було.
Пробач.
Просто, як на мене, уся ця історія занадто театральна.
Сама ідея передсмертного листа. Виказані тобою думки про самогубство.
Це ж жахливе кліше.
Коли хтось такий яскравий та багатообіцяючий
вбиває себе, коли сходить увесь шик.
Ну...
по-перше...
це надзвичайне гидко казати мені таке.
По-друге...
шик зійшов вже дуже давно, і кому, як не тобі, це добре відомо.
По-третє...
Так, по-третє...
моє життя сповнене різних кліше.
Але знаєш, що таке кліше?
Це історія, така гарна і захоплива,
що вона старіє для того, щоб її переказали потім.
Люди розказують її.
Але не так багато здатні так прожити.
Три-чотири, старт.
Я не можу стверджувати, що знаю когось з вас добре чи досконально.
Але я бачу, що ви вище таких нікчемних ревнощів.
Потворність породжує потворність.
Я закликаю нас прагнути до великодушності.
Ніхто з нас цим не переймається, мадам Ренард.
Ти так кажеш, але, вочевидь, ти так не думаєш.
Але я не кохаю Малкольма.
Якщо чесно, він мені навіть не дуже подобається.
Малкольме.
Готові?
Старт.
- Ти виграв. - Ну ж бо!
Зроби це правильно.
- Три-чотири, старт! - Він навіть не намагається.
- Ти переможець. - Це не перемога, якщо вигравати ось так.
Якщо я переможу, то...
то ти забереш свої речі та поїдеш звідси. Один.
Гаразд.
Готові?
Три-чотири, вперед!
Хвилинку.
- А що я виграю? - Нічого.
Усе залишається таким, як було до цього.
Це...
Це нагадує мені одну акторку в жанрі перформанс, яку я бачила по телевізору.
Вона пройшла з початку до кінця всю Велику китайську стіну.
Потім вона розійшлась зі своїм хлопцем,
а потім люди платили великі гроші, аби побачити, як вона ходить в туалет у відро.
У музеї.
Я раніше турбувалась, що не розумію сучасного мистецтва.
Люди, ви мені не подобаєтесь.
Мені не подобаються ці люди. Їх не можна назвати нормальними.
Будь ласка, хіба не знайдеться у вашому серці хоч трошки тепла для нас?
Ні.
Де твоя сумка?
Час прощатись, Сюзан.
- Сюзан? - Томе...
Ми їдемо, Сюзан.
Їдь сам.
Ні, я справді їду.
Це твій останній шанс.
Зараз або ніколи.
Ніколи, будь ласка. Дякую.
Я свій очіпок одягну
І співом полегшу чекання
Лиш двері я вхідні замкну -
Ото моя справа остання
Доки почую його кроки,
І почнемо ми день
З розповідей як нівроку
Злякалась ніч наших пісень
Мене турбує думка, що ти ненавидиш свого батька.
Мені не подобається, що ти тримаєш це в собі.
Крім того,
у мене відсутнє відчуття, що твій батько справді на це заслуговує.
І це каже людина, яка хоче його задушити?
Можна задати тобі дуже серйозне питання?
Так.
Нащо я взагалі тобі знадобився?
Що ж, це...
серйозно.
Авжеж, це не було заплановано.
Я думала, що не можу мати дітей.
Я ніколи цього не хотіла.
А коли це сталось, ми подумали...
що твоє народження може допомогти нам об'єднатись.
Що ж, насправді ти був останньою надією.
Але потім, коли він побачив тебе...
для нього стало все ясно,
і він назавжди відвернувся від тебе і мене. Від обох нас.
Але мені не варто його ненавидіти?
З точки зору емоцій твій батько справжній ідіот, але він не злий.
А що трапилось, коли ти побачила мене?
Мені ніколи не було так боляче...
ніколи у житті,
ніж коли я вперше побачила твоє обличчя.
Чому?
Бо ти був копією свого батька.
Бо ти був моєю копією.
Бо ти був нами трьома.
А це така згуба.
А чому ти потім прийшла за мною?
Це було дивно, правда?
Це було несподівано. Я хотів, аби ти прийшла.
Але я так довго цього хотів, що коли ти нарешті прийшла, я розгубився.
Мені шкода.
Я знаю.
Але не шкодуй.
Я був щасливий. Справді.
- Щасливий? - Так.
Я не знала, що ти станеш таким.
Якби я це знала, прийшла би зразу.
Я б ніколи тебе і не відпустила.
Ти розумієш, як це на мене вплинуло.
Так.
- Сподіваюсь, розумієш. - Так.
Я люблю тебе, хлопчик.
Я теж тебе люблю.
Добраніч.
- Добраніч. - Добраніч.
Меделін.
Ти спав?
Ні.
Що ти робиш?
Просто сиджу тут під лавкою.
Я думала про тебе. І вирішила з тобою зв'язатись.
Хочеш знати, про що я думала?
- Гаразд, кажи. - Насправді це три речі.
- Пам'ятаєш наше перше побачення? - Не пам'ятаю. Ні.
Пам'ятаєш. Ти повів мене у ресторан "Таверн он зе Грін".
Ти з'їв кекс за допомогою ножа та виделки. Не пам'ятаєш?
- Ні. - Чому ти так зробив?
Тобто, нащо були ніж та виделка?
Я не знаю, Френсіс. Хтозна.
Тепер друге.
У мене погане відчуття через нашу останню розмову.
І я хочу, аби ти знав,
що більше в мене немає ненависті до тебе.
Пізно мені це казати.
Пізно цієї ночі чи пізно у житті?
І те, і інше. Але головним чином у житті.
Я не можу зрозуміти такого ставлення.
Жінка, яка багато років була твоєю дружиною,
яка лише кілька днів тому хотіла тебе вбити,
раптово змінює свої почуття на краще.
Хіба це не варте уваги?
- Гадаю, що так. Але, Френсіс... - Що?
- Я кіт. - Мені це відомо.
Я кіт.
І у мене глисти та блохи.
І, розумієш, мене не дуже турбує щось,
крім факту мого жалюгідного,
дійсно жалюгідного та до біса нещасного існування.
Розумію.
Що ж...
Ти готовий почути третє?
Авжеж.
Коли я вперше приїхала у Париж,
пам'ятаєш, що я тобі казала про це місто?
І як мені було страшно бути тут.
Пам'ятаю, як ти мені це казала.
Ну, хоч щось ти пам'ятаєш.
Це добре для тебе і для мене.
Це добре для обох нас. Ура, ура.
Тепер я зрозуміла, чого я тоді перелякалась.
І що це?
Бо я відчула, що Париж стане тим місцем, де я помру.
Що це значить?
Якісь знаки цього міста...
надсилали мені попередження.
Це було передчуття того, що має статися.
Розумієш?
Френсіс...
Дякую.
Це все.
Я перепрошую.
З вами все гаразд, мадам?
А чому ви у цьому сумніваєтесь?
Просто вже пізно гуляти.
Але ж ви гуляєте.
Це точно.
Я загубила свого кота.
Так.
У вас такий вигляд, наче ви когось загубили.
І тому ви на вулиці так пізно самі?
Хочете, аби я допоміг вам шукати?
Ні. Ні, дякую.
Френсіс?
Ми розходимось і зустрінемось тут за годину. Гаразд?
- Гаразд. - Гаразд.
Сюзан, ти залишишся тут на випадок, якщо вона повернеться?
Сумки Меделін немає.
Ну ось і відповідь. Імовірно, Френсіс пішла провести її на потяг.
Малкольме, одягни пальто.
То як це було?
Що було?
Твій досвід навчання.
Я не знаю.
Не кажи: "Я не знаю". Авжеж, ти знаєш. То як це було?
Не дуже весело.
У тебе є друзі?
Декілька.
Але ти вважаєш ці стосунки незадовільними?
Я не...
Яка була їжа?
Їжа була жахлива.
Твій батько помер.
Я знаю.
Звідки?
Діти мені сказали.
Показали статтю в газеті.
Що було написано у статті?
- Що він помер деякий час тому. - Про мене.
Тобто, що там було написано про мене?
Все нормально.
Кажи.
Написали, що тебе заарештували.
А за що?
Бо ти не зробила того, що мала зробити.
Послухай...
що було зроблено чи не було, це мало на те дуже серйозну...
дуже вагому причину.
- Гаразд? - Гаразд.
І ти маєш зрозуміти те, що це не моя вина.
Якщо все вийде...
Я маю на увазі у нас з тобою.
Тобі доведеться повірити мені на слово. Гаразд?
Добре?
Добре.
Як було у в'язниці?
Не дуже весело.
Якою була їжа?
Ти починаєш розуміти.
Тепер давай цю краватку.
- Нащо? - Ну, це...
Переклад субтитрів: Всеволод Іващенко