Стигаме до състоянието, което по-често засяга по-нервния пол.
Хистерия. От гръцката дума за матка.
Силно изучавана от французите, в последно време е изследвана
от австрийските ни колеги.
Тази вечер ще се опитаме да добавим и британски акцент.
Доведете пациентката, моля.
Университет Оксфорд, 1899 г.
Както виждате, пациентката е миловидна 35-годишна жена,
за която се грижа в болница "Витлеем".
Безупречно създание, страдало през по-голямата част от живота си
от симптоми на хронична хистерия. Кой ще ми каже кои са те?
Умора. - Правилно. Друг.
Изтръпване на крайниците.
Да. Друг. - Конвулсии.
Понякога наричани "хистерични припадъци",
по време на които пациентът става буен и опасно неудържим.
Затова, като предпазна мярка, я инжектирах с 260 мг хероин.
Не можем да бъдем твърде предпазливи, опитвайки да причиним припадък
в клинична среда. Както ще опитам да направя и аз.
Моля ви. Умолявам ви, сър, не го правете.
Точката на задействане… - Помогнете ми. Помогнете.
Един от вас, моля ви. - Погледнете ме.
Не съм луда. - Погледнете ме.
Точката на задействане може да се крие навсякъде в женското тяло.
Най-често е върху гърдите.
Не ме докосвайте. - Вътрешната част на бедрата.
Или яйчниците.
Забележете стиснатите юмруци и извития гръб.
Тоничните и клонични спазми.
Накрая заключвайки…
…с дълбока контрактура.
Внимавайте. Започнало е месечното й кървене.
Следващият пациент, моля. Някакви въпроси?
Ами настояването на жената, че не е луда?
Както всеки престъпник твърди, че е невинен,
така всяка луда жена настоява, че е нормална.
Но тя изглеждаше толкова… - Разумна?
Може би. Възпитана? Красива? Тя е всички тези неща.
Както и доста луда.
Там лежи парадоксът на лудостта и големият риск на професията ни.
Предупреждавам всички ви, господа,
впускайки се в кариерите си на алиенисти,
не вярвайте на нищо, което чуете,
и само на половината от това, което видите.
По дяволите.
ПСИХИАТРИЯТА СТОУНХЪРСТ
Превод: Grafifi УНАКС ТИЙМ 2014
Ехо! Почакайте!
Здравейте. Извинете ме. Моля ви, спрете.
В началото татко не искаше да спираме, защото можеше да сте избягал луд,
но аз го убедих, че е невъзможно, тъй като отивате към лудницата,
а не се отдалечавате от нея. - Умна дедукция.
И приличате на човек, който е загубил пътя, а не ума си.
Признателен съм, благодаря. - На посещение ли сте в "Стоунхърст"?
Отивам там, за да завърша обучението си като алиенист.
Това е лекар, който специализира психиатрия.
Виждам, че ще бъдете добър в това. Имате мил поглед.
Благодаря ти.
Лудницата е нагоре по този хълм.
Сигурна ли си? - Да. Погледнете.
Нищо не виждам.
Весела Коледа.
Ехо?
Ехо!
Кой сте вие, по дяволите?
Слава Богу.
Добър ден, господине. Аз съм Едуард Нюгейт.
Д-р Едуард Нюгейт от Оксфорд.
Може ли да ме пуснете? - Зависи. Очаквахме ли ви?
Надявам се. Изпратих писмо на директора.
Минаха седмици от тогава.
Пощата е нередовна по това време на годината.
Наистина ли?
Просто ви дразня. Разбира се, че можете да влезете.
Що за християнин ще бъда, ако оставя някой да замръзне отвън?
При това на Бъдни вечер.
Много ви благодаря. Оценявам го.
Казвам се Фин. Аз съм главният стюард.
Добре дошли в малката ни лудница в пущинака.
В момента има 200 души в "Стоунхърст".
Синове и дъщери на някои от най-видните семейства в страната.
Имаме лордове, херцози, дори братовчедка на кралицата.
Обича да рисува с пръсти с изпражненията си. Давай, Роузи.
Имаме виконт, който е убеден, че има две глави,
и граф, който се смята за чайник. Сериозно.
Почакайте тук.
Докторът ще дойде скоро.
Добре.
Вдъхновен от разказ на Едгар Алън По
Трепанация.
Мистериозна медицинска процедура, изпълнявана от диваците
върху обладаните от зли духове. Пробивайки дупка в черепа,
те вярвали, че това ще позволи на демоните да избягат.
Да бъдем благодарни, че живеем в по-просветени времена.
Не сте ли съгласен, д-р… - Нюгейт.
Едуард Нюгейт от Оксфорд.
Простете ми, че се появих без предупреждение.
Изпратих ви писмо. Г-н Фин каза, че не е пристигнало.
Човек от Оксфорд е винаги добре дошъл тук.
Е…
Какво ви води в "Стоунхърст"?
Както написах в писмото си, надявах се да наблюдавам методите ви…
Не, благодаря ви. - Глупости. Имали сте трудно пътуване.
От блатото на блаженото невежество,
през необятния океан на академичните брътвежи,
докато накрая не пристигнахте тук, на брега на малкото ми кралство.
В зората на новия век.
И така…
Искате да практикувате психиатрия.
Да, откакто се помня.
Защо? - Моля?
Защо не избрахте по-почитана специалност? Хирургия например.
Не харесвам кръвта. - Тропична медицина тогава.
Или проблеми на женската анатомия. И двете са по-добре платени.
Винаги съм се очаровал от обезпокоения ум.
Както и свещениците. Те поне имат гарантирано място в рая.
Какво се надявате да спечелите?
Удовлетворението да помагам на хората в ада.
От всички нещастия на света, за които мога да се сетя,
не мисля, че има по-жестоко от лудостта.
Ограбва разума на човека, достойнството му и душата му.
И го прави толкова…
Бавно, без разкаянието на смъртта.
Моля ви, сър. Имам желанието и нужната подготовка.
Единствено ми липсва клиничен опит.
Време е за следобедните визитации. - Разбира се, не искам да ви задържам…
Елате с мен, докторе. - Благодаря ви.
Г-н Фин, би ли помогнал на доктора да свали палтото си?
Благодаря ви.
Ще видите, че сме заредени с обичайните случаи.
Неврастения, преждевременна деменция,
нелечима хомосексуалност, епилепсия, меланхолия.
Но се различаваме от другите лудници със социалния статус на пациентите ни.
Наследници на най-видните семейства в Европа.
Терънс е наследник на едно от най-големите железопътни състояния.
Какво е естеството на разтройството му?
Страда от крайна липса на интерес към влакове.
И са го пратили тук? - Този случай е интересен.
Сеньор Балзани е хвърлен от коня си по време на поло мач в Милан
и оттогава вярва, че е арабски жребец.
Вълнува се, когато наближи време за хранене.
Направете го вие.
Повечето ни пациенти са тук, защото са срам за семействата си.
Изгнаници.
Сеньор, върни ръката на джентълмена или ще бъда принуден
да спра дресировката ти за седмица.
Дресирате го?
Това е малка цена, за да го държим спокоен.
Това не засилва ли илюзията му? - Да.
Не опитвате ли да излекувате пациентите си?
Да ги лекуваме? С каква цел?
За да станат отново нормални, разбира се.
И да създам нещастен човек от идеално щастлив кон.
Мадам. Ваше Високопреосвещенство.
Винаги ли е толкова оживено?
Не вярваме в упояването на пациентите с бромиди и други подобни.
Предпочитаме да им служим в неподправеното им състояние.
Шах.
Добър ден, прекрасна моя.
Сестра. Сестра?
Яла ли е днес?
Отказва да яде, докато синът й не се върне от войната.
Убит е в бой в Пешавар през 1885 г. - Опитахте ли с хранителна тръба?
Тук не използваме подобни средновековни методи.
Не бих го нарекъл "средновековен". - А какъв?
Необходимо средство за предотвратяване на смърт.
Смъртта е непредотвратима, а лудостта - нелечима.
Няма лек за човешкото състояние. Опитват само глупаците.
Предполагам, че трябва да ви представя този случай.
Жена, страдаща от буйни припадъци, които се предизвикват от физически
или емоционален контакт, които тя приема като твърде интимни.
Звучи като хистерия. - Какво лечение бихте назначили?
Мисля, че синапени компреси.
Пациент ли е, или маринована херинга?
Тазов масаж? Калиев бромид?
Интересувам се от мнението ви, не от това на учебника.
Забравете за бромидите. Отворете си очите.
Погледнете я.
Отново ви питам… Запознат с жена с изключителна елегантност и финес,
под чиито гърди се крие толкова голяма страст,
че се бои, че ще я унищожат, какво лечение бихте назначили?
Музика.
Поне три пъти дневно.
Браво, докторе. Съгласен съм.
Малко терапии връщат душата по-добре от музиката.
Това е лейди Чарлз Грейвс. Елайза. За нас е г-жа Грейвс.
Предполагам, че познавате съпруга й? - Не.
Неприятно момче. Притежава огромно състояние.
Да не споменавам многото неестествени апетити.
Очаквано, хистеричните й епизоди се влошили след годежа,
докато една нощ не отхапала ухото му и не извадиха окото му в гребен.
Затова съпругът й я е настанил тук. - Не, баща й.
Ако зависеше от баронета, тя щеше да е у дома, в обятията му.
Не минава и седмица, без да получа писмо от него,
в което ме заплашва и настоява да я обявя за излекувана,
за да мине под негова опека. - И вие отказвате?
Заради собствената й безопасност.
Хайде, докторе.
Да, разбира се. - Остава ни още много.
Може ли да кажа, че свирите несравнимо?
Свирите несравнимо.
Абсолютно несравнимо.
Аз съм Нюгейт.
Д-р Едуард Нюгейт… Името ми е Едуард Нюгейт. Док…
Сестра. Може ли чаша вода?
Да, госпожо.
Свирите несравнимо.
Какво беше това? Моцарт? Бетовен? - Не, произведението е мое.
Разбира се.
Нека се представя. Аз съм… - Д-р Нюгейт.
Зная. Нямаме много посетители тук. Приличаме на колония прокажени.
Съмнявам се, че прокажените са толкова чаровни.
Ще ми се да спрете с комплиментите. Чувствам се неловко.
Простете ми, г-жо Грейвс. Най-малко бих искал да ви обидя.
Убеден ли сте, че сте лекар? - Да, разбира се, че съм.
Не познавам такъв, който да се извинява.
Или да го интересува кого обижда. - Аз не съм като останалите лекари.
Все още се опитвам да свикна с мисълта, че съм такъв.
Когато някой извика "лекар", все още се обръщам,
за да видя дали говорят на човека зад мен.
Заповядайте, госпожо. - Благодаря.
Добре.
Забележителна е, нали?
Би трябвало да е на сцената, а не да мечтае в някоя лудница.
Простете ми. Аз съм д-р Нюгейт. Едуард Нюгейт. А вие сте?
Нека Яил се радва с Дъждосвиреца.
Моля? - И Овав да се радва с Хераклит.
Това е писач на гръцки.
Нюгейт. Виждам, че смокингът ви става. - Да, благодаря ви. Благодаря.
Съжалявам, но той какво прави тук? - Джеремая. Убил е жена си с чук.
Не и безпричинно. - Какво прави в салона за персонала?
Когато бях военен медик по време на войната,
понякога канехме войниците да вечерят с нас.
Това сплотяваше мъжете и запазваше морала на високо ниво.
Вярвам, че този принцип важи и тук.
За тях е терапевтично да бъдат сред изисканото общество,
а и за него е добре да се смеси с тях.
Вечерята е сервирана.
Добро момче.
Кажете ми, докторе, какво мислите за нашата психиатрия?
Досега не съм виждал нещо подобно.
Нюгейт наскоро е завършил медицина в Оксфорд.
Но защо е дошъл чак тук, когато има лудници близо до Лондон?
Винаги съм копнял да се върна в провинцията.
Израснах във ферма в Йоркшир.
Най-съкровените ми спомени са свързани с кравите и пилетата, с които играех.
Нямате йоркширски акцент.
Защо така?
Родителите ми починаха, когато бях на шест,
затова ме пратиха в сиропиталище в Лондон.
Ужасно място.
Но е пленително, ако се интересуваш от човешката природа като мен.
Бях им благодарен по странен начин. - Как така?
Мизерията успява да изясни човешките убеждения.
В сиропиталището осъзнах с какво искам да се занимавам.
Да се трудя сред окаяните и самотните.
И да дам на тези бедни души малко надежда и доброта.
В свят, който знае твърде малко.
Простете ми. Превърнах вечерята в роман на Дикенс.
Добър апетит.
Какво е тази вечер, Фин? Катерица?
В момента разполагаме със скромни провизии.
Тост за г-н Фин, че осигури храна за коледната ни трапеза.
Мики Фин.
Извинете. Това истинското ви име ли е?
Да. Защо?
Да сипеш на някого "Мики Фин".
С капчици хлоралхидрат.
Доста е…
Доста.
Никога не ми е хрумвало. "Да сипеш на някого "Мики."
Сигурно така баща ми е накарал скъпата ми майчица
да лежи мирно, докато…
Простете ми, че не го намирам за забавно.
Така ли?
Какво би предизвикало усмивка на проклетата ви уста?
Достатъчно, Фин.
Извинявам се. Не исках да обидя никого.
Няма проблем.
На това му се вика коледен дух. Хайде.
Нека ви предложа питие в знак на приятелство.
Не, не, не, пих достатъчно. - Хайде, празнуваме.
Сериозно, Фин.
Няма да възрази да вдигне чаша за нашия Господ и Спасител.
Нали, докторе?
За мен ще бъде удоволствие.
Боже. Боя се, че ще остане петно.
Газираната вода ще помогне. Елате с мен.
Трябва незабавно да си вървите.
Но аз току-що пристигнах. - Мястото ви не е тук.
Щях да кажа същото и за вас. Скоро ще станат подозрителни.
Ще предположат, че сте отишли, за да си смените ризата.
Оставете си нещата и вървете право в конюшнята.
Дорестата кобила е най-здрава. Ще ви върне сигурно в града.
Искате да открадна кон? - Говорете по-тихо.
Не и преди да ми кажете какво става.
Правете каквото ви казвам. Вървете си. Веднага.
Елайза. Елайза, моля ви…
Г-жо Грейвс, много съжалявам. Не исках да ви разстройвам.
Г-жо Грейвс, изслушайте ме.
Трябва да ви кажа нещо.
Котелно
Помогнете ни! Моля ви.
Пуснете ме.
Помогнете ни! - Моля ви!
Нуждаем се от храна.
Моля ви. Моля ви, помогнете ни. - Кой си ти, момче?
Аз съм лекар. - Лъжец. Не съм те виждал досега.
Откъде си? - От горе.
Преди това, глупако. - От Оксфорд.
Чуй ме много внимателно, момче.
Трябва да ни помогнеш да избягаме от тези клетки.
Не сме луди. - Нахранете ни.
Не сме луди. Не сме луди, моля ви.
Моля ви, помогнете ни. - Трябва да ни помогнете.
Разбира се, че не сте. - Трябва да ни помогнеш.
Ще го направя. На сутринта ще говоря с д-р Ламб.
Д-р Ламб? Ти луд ли си?
Ако разбере, че си ни открил, ще убие и теб и нас.
Вземи ключовете. Пусни ни. - Моля ви, не сме луди.
Добре. - Трябва да ни помогнеш.
Сутринта. - Пуснете ни.
Нюгейт.
Едуард Нюгейт.
Откъде знаете името ми?
Писмото ви. Помниш ли, Бенджамин? Беше преди седмици.
Младият мъж, който ни писа от Оксфорд.
Помня. Нюгейт.
Писмото ви пристигна с последната пощенска доставка,
преди Ламб да ни премахне.
Да ви премахне? - Да.
Да ви премахне? Какво става?
Аз съм Мериан Пайк. Старша медицинска сестра.
Чарлз Суонуик. Старши медицински служител.
…медицинска сестра. - Уилям Пакстън, управител.
Д-р Бенджамин Солт.
Законният директор на психиатрията Стоунхърст.
Чакайте, чакайте, чакайте…
Ако вие наистина сте директорът, това значи, че д-р Ламб е…
Луд демон от най-лошия вид.
Мили Боже. Господи.
Какво стана? - Сложиха нещо в питиетата ни.
Хлоралхидрат. Хирургична упойка.
Няма цвят и мирис, но е смъртоносен в неточни дози.
Онази нощ загубих четирима лекари. - Три сестри умряха. Бедните създания.
Планирали са го от месеци. - Опасни копелета.
Изчаквали са, за да ни сипят… - "Мики Фин".
Не мога да повярвам. - Дават ни вода и оскъдна храна.
Не се заблуждавай, умираме. - Умираме.
Можеш да откраднеш ключовете от Фин.
Да ни освободиш. - Ще ни разкъсат веднага.
Ще опитаме да се борим. - В нашето състояние?
Срещу толкова много? Горе има смъртоносни маниаци с оръжия.
Огледай се. Не сме в състояние да се бием.
Някои от нас са си почти отишли.
Има само едно решение.
Вие, докторе. Вие сте единственият ни шанс.
Бягай, момче. - Ключовете.
Бягай. Върви в града. Доведи помощ. Бягай.
Ключовете.
Бягай, момче.
Кой е, Елайза? Страх ме е. - Никой, скъпа.
Сънчо е.
Г-жо Грейвс. - Ще се опита да прави любов с нас?
Заспивай.
Г-жо Грейвс, трябва да си вървим незабавно.
Имахте шанс да си тръгнете.
Открих Солт и останалите, г-жо Грейвс.
Ами ако ви бяха хванали? - Имам идея какво щеше да се случи.
Нямате. - Да спорим за това по-късно.
Сега вземете най-топлото си палто и ме чакайте след 10 минути.
Може да откраднем кон и да повикаме помощ от града.
Защо мислите, че ще тръгна с вас? - Защото не мога…
Няма да тръгна без вас.
Трябва да се връщам в леглото. - Чуйте ме.
Лудите ръководят тази психиатрия.
Да, и аз съм една от тях.
Какво виждам?
Вечерните визитации приключиха, докторе.
Упътвах д-р Нюгейт как да стигне до стаята си.
Загубили сте се?
Да, смущаващо е. Търсех библиотеката за служителите.
Сигурно съм направил грешен завой.
Е, вече знам накъде да тръгна, затова ще ви пожелая лека нощ.
Благодаря ви, г-жо Грейвс. - Фин, изпрати доктора до стаята му.
С удоволствие. - Не, не, не е необходимо.
Настоявам. Ще ви очаквам за сутрешните визитации.
В осем и половина. - Да, разбира се.
Насам.
Подозира ли нещо?
Не.
Трябва да се погрижим да си остане така.
Нещо тревожи ли те, скъпа моя. - Това не може да продължава, Сайлъс.
Рано или късно ще се разбере.
Пролетта наближава. Ще дойдат хора.
Посетители. Не може просто да ги заключим навън.
Единствената причина да бъдем тук е, че светът иска да се отърве от нас.
Ние сме срам за семействата си, изгнаници на човешката раса.
Няма да ни разкрият, защото никой не се интересува от нас.
Съпругът ми се интересува.
Обещавам ти, че винаги ще бъдеш в безопасност между тези стени.
Боя се, че само това открих. Запасите са на привършване.
Следващия път ще донеса повече. Нося и лауданум за кашлицата ви.
Бог да ви благослови, докторе.
Трябват ни мъже с оръжия, а не лекарства.
Това вече не е вариант, докторе.
Фин и главорезите му ме дебнат като ястреби от снощи.
Едва дойдох тук, без да ме забележат. - Върни се тук.
Моля те, друже. - Може и да греша,
но Ламб ми прилича на човек, които предпочита
да види как корабът потъва с всички, отколкото да предаде властта.
Мили Боже.
Дори да се измъкнем и да намерим помощ,
Бог знае какво ще заварим на връщане. - Ние?
Аз и г-жа Грейвс. - Елайза Грейвс?
Не ставай глупав. Тя е луда като останалите.
Не го вярвам. - Кажи го на съпруга й.
Но говори на здравото му ухо, което не е отхапала.
Този мъж е чудовище. С право се е защитила.
Г-жо Пайк, да ви напомням ли от коя страна на решетките сте?
Не можеш да избягаш, не можеш да откраднеш ключовете.
Какво предполагаш да направим?
Дойдох тук, за да изуча методите му. Ламб ме вижда като свое протеже.
Ако успея да запазя това доверие, ако разбера как работи умът му,
може да съумея да го вразумя.
Убил е хладнокръвно петима войници.
И ти мислиш, че можеш да го надхитриш, момче?
Ако можете да ми дадете досието му. - Отдавна го няма.
Това е първото, което е унищожил.
В такъв случай ще се връщам, преди да са усетили липсата ми.
В шкафа с лекарствата. Зад уискито.
В неговия… В моя кабинет.
Преди избяга веднъж и го открадна за кратко.
Не исках отново да му позволя това удоволствие,
затова скрих досието му.
Добре.
Докторе? Искам да те предупредя.
Не знам какво е планирал Ламб за нас, но съм сигурен,
че ако реши, че ще го застрашиш,
няма да се поколебае да ти пререже гърлото.
Условията са плачевни, но скоро мисля да направя промени.
И какъв по-добър начин да влезем в новия век
от това да премахнем това забравено от Бога отделение
и изостаналото мислене, което олицетворява. Нали, Фин?
Какво ще правите с пациентите, които са настанени тук?
Ще ги представим на останалите. - Не говорите сериозно.
Затворете човек в клетка и той ще се държи като животно.
Дайте му свобода и той ще си спомни човечността си.
Значи планът ви е да създадете просветено общество?
Да не би да усещам скептицизъм във въпроса ви, докторе?
Не, в никакъв случай. Просто съм любопитен дали смятате,
че има индивиди, чиито престъпления са толкова гнусни,
че заслужават да бъдат затворени.
Садистите, намиращи удоволствие в унижението на другите.
Страхливците, които биха правили по-младите на смърт в битки,
които те биха избегнали.
Освен тях, всеки може да бъде реабилитиран.
Често от простото действие на връщането на достойнството им.
Кой е долу? - Човекоядеца от Оксбридж.
Човекоядеца от какво? - Сценично име.
Семейството му го продало като атракция, когато е бил дете.
Нарани си ръката преди дни, като нападна една от сестрите.
Бихте ли сменили превръзката му, докторе?
Очаквате да сляза долу? - Дойдохте тук за клиничен опит, нали?
Да, разбира се.
Мисля, че 130 мг опиум ще свършат работа.
Това не ви е нужно.
Какво очаквате, да му изпея приспивна песен?
Използвайте тези.
Най-добрият приятел на лекарите в лудницата.
Внимавайте с кофата с пикнята.
Ехо?
Чуйте ме. Не искам да ви нараня, г-н Човекоядец.
Просто искам да видя ръката ви.
Мили боже.
Всичко е наред.
Ламб, моля, помогнете ми. - Очите, Нюгейт, очите.
Артър Тимбс
Артър.
Артър. Артър, моля те.
Моля те, Артър.
Артър, Артър.
Прости ми, Артър. Може ли да те наричам Артър?
Може ли?
Не исках да влизам без позволение.
Не исках да те обидя. Аз съм д-р Нюгейт.
Но можеш да ме наричаш Едуард. Всичко е наред.
Едуард? - Точно така, Едуард.
Едуард.
Артър, да ти погледнем ръката, става ли?
Всичко е наред.
Точно така, Артър. - Браво, докторе.
Браво.
Бихте ли си свалили панталоните?
Не, не. Рамото ме боли.
Моля? - Аз ще се погрижа, Мили.
Може да се върнеш към задачите си. - Но аз искам.
Остави ни.
Седнете.
Оголете рамото си.
Упорит глупак. Защо не ме послушахте?
Можеше да си тръгнете, когато имахте шанс.
Не знаех това, което знам сега, Елайза.
Не ме наричайте така.
Г-жо Грейвс, трябва да разберете, че тук сте в опасност.
Мога да ви уверя, че не съм.
Подайте си ръката.
Ами тези долу?
Ами те?
Г-жа Пайк и жените… Много ли страдат?
Да, всички страдат.
Сама можете да отидете долу.
Или се боите, че видяното ще отслаби лоялността ви към Ламб?
Не знаете какво беше тук преди. Какви чудовища бяха Солт и хората му.
Как ни събличаха голи и ни подлагаха на изследвания
от най-отвратително и интимно естество.
Връзваха ни с каиши за масите, притъпяваха сетивата ни с лекарства.
Потапяха ни в леденостудена вода и трябваше да изтърпим
хиляди други ужасни унижения. Но не бихте могли да разберете.
Мога. Мога.
Мога.
Знам какво означава жестокост, г-жо Грейвс.
Знам.
И ви давам дума, че повече няма да се наложи
да страдате така. Никога.
Защо ви интересува толкова какво се случва с мен?
Защото само мисълта за това, че сте заключена в тази лудница,
е противна на всичко, в което вярвам.
Като лекар и като човек.
Извинете ме.
За Бога, Суонуик, ще се откажеш ли?
Имаме шанс да избягаме оттам, колкото и човек да излезе от гроба,
дращейки с нокти. - Може би е така.
Но поне на гроба ми няма да пише това, което и на твоя.
"Умря като куче в тъмното."
Ти успя…
Вървете в града. По-бързо. Доведете помощ. Побързайте.
Пациентско досие. Директор д-р Бенджамин Л. Солт
С. Ламб
Все още не разбирам защо обикаля наоколо.
Трябва да е затворен долу.
Не мога да продължавам да ръководя лудницата сам.
Трябва ми асистент. - Мислех, че това съм аз.
С медицинско обучение.
Колко трудно може да е да си играеш на доктор?
"Завърти глава и кашляй."
"Наведи се, млада госпожице, докато те огледам."
Талантите ти са по-подходящи за други задължения.
Като да се погрижиш алкохолиците да захранват проклетия котел!
Тук е ледник.
Какво ви е направил?
За какво говориш? - Променихте се, откакто той се появи.
Предполагам, че изпитвам чувство за дълг към него.
Има заложби за добър психиатричен лекар.
Напомня ми за мен самия. Вироглав, идеалистичен.
Ще ми донесеш ли още едно?
Усещам сродна душа у него.
Вярвам, че може да разбере какво опитвам да постигна.
Колко разбиращ ще бъде, ако открие Солт и останалите?
Това няма да има значение, когато настъпи Нова Година.
Няма да има какво да открие.
Казвам ви, че не вярвам на този малък боклук.
Намислил е нещо.
Може и да греша за него,
но проявява голям интерес към нашата лейди Грейвс.
Няма да вдигне врява, освен ако тя не е на негова страна.
А мога да те уверя, че това няма как да стане.
Някой е избягал.
Насам, насам, насам.
Ако стигнат до града, това е краят ни.
Няма.
Хайде. Хайде.
Боже, не. Не.
Спокойно, господа.
Назад, копелета такива.
Назад. Отдръпнете се.
Няма нужда от сълзи.
Имате думата ми, че няма да пострадате.
Това ли каза на майка си и на сестра си,
преди да им прережеш гърлата?
Да, г-н Суонуик.
Но вашите методи излекуваха лудостта ми.
Вече съм спокоен човек.
Така е.
Същинско… агънце.
Не!
Колко тъжно и срамно нещо.
Хайде, г-н Суонуик.
Да влезем вътре, преди всички да срещнем смъртта си.
О, Боже.
Единият от тях се хвърли от Стагс Лийп.
А този ме връхлетя като банши.
Конят се стресна, изправи се и изрита стареца в главата.
Падна мъртъв.
Самоубийствените склонности са срещат сред сериозно умопомрачените.
Както знаем.
Фин.
Погрижи се да заровят тялото.
Д-р Ламб.
Сам ли се е намушкал в гърба?
Сигурно се е приземил на нещо при падането.
Нещо остро.
Жалко.
Не може да обърнете гръб на това.
На какво, скъпо момче? - Сър, само ако изследвате тялото…
Не съм съдебен лекар, нито пък вие.
Д-р Ламб, този човек очевидно е… - Убит от кон.
Имам психиатрия за ръководене.
А вие, докторе, имате пациенти, които трябва да посетите.
Това е лудост. - Какво казахте?
Казах, че това е лудост. - Лудост. Лудост казвате?
Как смеете да ме обвинявате в лудост пред персонала ми?
В нищо не ви обвинявам. - Двама пациенти са мъртви,
защото не си вършите работата и не ги наблюдавате.
Сайлъс. - Къде бяхте, когато избягаха?
Колко още трябва да умрат заради небрежността ви?
Сестра, мисля, че е по-добре да влезем.
Първи март 1891 г.
Тази енигма, наречена Сайлъс Ламб, продължава да ме озадачава.
Сайлъс продължава да не говори за годините си като военен хирург,
войната и най-вече за ужасния инцидент,
довел до настаняването му в тази психиатрия.
Не! Не!
И все пак няма резерви, когато става дума за това
да протестира срещу методите ми, които нарича "варварски".
Колко е иронично да те нарече жесток човек,
обвинен в подобни зверства.
Не! Не!
Когато откриеш най-големия страх на един човек,
значи си намерил ключа към лудостта му
и начина да я контролираш.
Изглежда, че Сайлъс се бои малко.
Но всеки човек има точка на пречупване.
И аз съм обвързан от клетвата си да открия неговата.
Да го излекувам и да го направя цял.
Вярвам, че Сайлъс се наслаждава на това,
което погрешно смята за контрол над мен.
В изтезания му ум престоят му в "Стоунхърст" е просто игра на шах.
А аз съм неговата пешка, която да мести за свое удоволствие.
Но като повечето деца, изглежда, че Сайлъс забравя,
че всяка игра достига своя край.
И има само един победител.
Трети октомври 1899 г.
През последните девет години се боря да определя какво витае
в душата на Сайлъс Ламб.
Жестока майка? Садистичен баща?
Равнодушен Бог?
Не твърдя, че знам отговора.
Единствено знам, че животните като Сайлъс Ламб
трябва да бъдат пречупени,
за да бъдат отново превърнати в хора.
Носиш един от костюмите ми.
Добре ми стои, не мислиш ли?
Разбира се, трябваше да го стесня малко.
Но все пак си доста по-набит от мен.
Или поне беше.
Предполагам, че не бива да се изненадвам,
че хладнокръвното убийство на невъоръжени мъже
не се е отразило на апетита ти. - Точно обратното.
Смъртта им беше най-печалното нещо за мен и персонала ми.
Персонал? По-скоро група пияници и хронични онанисти.
Странно. Не виждам нищо лошо в хроничното онаниране.
Въпреки това поднасям съболезнованията си
и препоръчвам никой да не повтаря тяхната грешка.
И като знак на добра воля ще увелича дажбите ви
и ще изпратя повече прясна вода. Виждаш ли, стари приятелю,
за разлика от теб, аз не съм жесток човек.
Докато…
Докато съм тук,
реших, че ще искаш доклад за състоянието на пациентите.
Не ми пука. Вече не са моя отговорност.
Меланхолиците са по-малко апатични, след като отвикнаха
от големите дози опиум, които им даваше.
Хистериците са по-малко апатични, след като те няма,
за да се ровиш в личното им пространство.
Дори малоумните процъфтяват, след като бяха освободени
и имат смислена работа в кухнята.
Жалко, че всичко това е напразно, след като умират от глад.
Имаме достатъчно провизии.
Ще ти кажа какво мисля аз, стари приятелю.
Мисля, че не си взел нищо за тази кашлица,
защото си забравил да заключиш шкафа с лекарствата
и пристрастените са взели лауданума.
Подозирам, че носиш този костюм, защото е най-топлият в гардероба ми,
което е полезно, когато идиотите се грижат за котелното.
Дано си се насладил на това да се преструваш на нормален, Сайлъс.
Този маскарад помогна ли ти да забравиш какво е
да пръснеш мозъците на горките момчета?
Г-н Фин. - Д-р Ламб.
Намери д-р Нюгейт. Нека ме чака в операционната.
Хубаво. Не яж.
Виж дали ми пука. Глупава стара крава.
Мили. - Омръзна ми.
Омръзна ми да бъда медицинска сестра.
Не може ли нещата да си бъдат като преди?
Може ли аз да опитам?
Благодаря.
Ще опитате ли една заради мен?
Не му харесва вкуса. Не. - На сина ви, нали?
Той вкусва това, което и вие, нали?
Но как? - Чрез връвта.
Не виждате ли как се простира от мен до него през прозореца?
Той се бие в Афганистан.
Не искаш да гладувам, нали…
…майко?
Даниел?
Да. - Слава Богу.
Наистина ли си ти, Даниел? - Да, аз съм.
Независимо колко е голямо разстоянието между нас,
винаги ще бъдеш в мислите ми.
Скъпото ми момче.
Чуй ме, майко. Боя се, че отново трябва да замина за чужбина.
На тайна дипломатическа мисия за Нейно величество кралицата.
Къде? - Не ми е позволено да кажа.
Но храната там е много оскъдна, затова трябва да ядеш и за двама ни.
Ще го направиш ли заради мен?
Заради Даниел?
Ще го направя.
Точно така. Добра работа.
Много добре.
Не, не, не. Върви да си починеш. - Трябва да се погрижа за подлогите.
Не, лекарско нареждане. Върви.
Мили, заключи вратата.
Още малко. Много добре. Точно така.
Точно така.
Много добре.
Много ви благодаря. Мили наистина се нуждаеше от почивка.
Ламб я кара да върши работа за четири сестри.
На празен стомах в помещение без отопление.
След няколко месеца ще настъпи пролет.
След няколко месеца може всички да сме мъртви.
Пневмония, тиф, глад. Дори Фин.
Експериментът на Ламб се разпада, Елайза.
Той не го вижда, защото е заслепен от лудостта си.
Но вие не сте.
Когато пристигнах тук, Мили едва можеше да говори.
Солт я беше поставил в морфинова кома, за да я контролира.
Ламб й спря всички лекарства, даде й работа.
Отрази й се добре. Превърна се в способна млада жена.
Да, умът й е като на дете, но е жива, Едуард.
Обичате я като собствена сестра. - Да.
Затова не бих могла да я изоставя. - Не се и налага.
Наистина, не се налага.
Може да тръгнем тримата. Заедно. Да започнем нов живот далеч от тук.
Къде? - Испания, Италия.
Някъде, където слънцето винаги грее, небето е синьо…
и можете да бъдете свободна да правите каквото поискате.
Където можете да бъдете напълно жива.
Мога да го превърна в реалност. Мога.
Нищо не може да се изпречи на пътя ни. Нищо.
Съпругът ми може. - Ако го направи, ще го убия.
Внимавайте, Едуард.
Не звучите като лекар, когато говорите така.
Когато съм с вас…
забравям, че съм такъв.
Не бих се доближавал твърде много до нея.
Обича да хапе.
Д-р Ламб ви вика.
Къде? - Последвайте ме.
Нюгейт, тъкмо навреме. - За какво?
За да ми асистирате в експериментална процедура,
която ще ни въведе в нова ера в хуманното лечение на лудостта,
когато я усъвършенствам.
Много злополучен случай.
Вярва, че е законният директор на "Стоунхърст".
Често срещана заблуда.
Нарежда се след тези за Наполеон и Исус Христос.
Какво ще му правите? - Ще го лекувам, разбира се.
С едисоновото чудо на нашия век ще премахнем усмирителните ризи,
ледените вани, машините, причиняващи гадене, боя с пръчка.
Фин, ще започнем с три секунди.
Наричам го електротерапия.
И мисля, че ще бъдете очарован да видите…
какво става като бъде приложена върху мозъка на субекта.
Боже.
Ще ви трябва по-здрав стомах, ако искате да практикувате психиатрия.
Може и да изглежда болезнено, но ви уверявам, че не изпитва нищо.
Да, но сърцето му… Това може да го спре.
Този път можете да го направите вие. - Какво? Не.
Доза от пет секунди ще довърши нещата. - Не можете да мислите, че…
Направете го!
Направете го.
А сега…
ще видите…
чудотворните ефекти…
на тази забележителна нова терапия.
Как се казвате, господине?
Не зная.
Вие ли сте директорът тук?
Не зная.
Както виждате, умът, който бе измъчван от илюзии преди миг,
сега е укротен.
В болница ли съм?
Вие сте пациент в психиатрия "Стоунхърст".
Кои сте вие, хора?
Кажете му, докторе.
Кажете му.
Вашите пазители.
Добре дошла, 1900 година
Боя се, че това е последният лауданум. - Благодаря ви, докторе.
Починете си, ако можете.
Нуждаете се от сили. - За какво?
Възнамерявам да ви освободя тази вечер.
Всички ви. - Тази вечер?
Защо?
Боя се, че процедурата, която Ламб направи на Солт,
беше просто репетиция.
Боя се, че ще го направи с всички ви.
Тази вечер.
Никога не съм одобрявала методите на д-р Солт.
Разбира се, нямах право да го критикувам.
Елайза каза, че винаги сте била мила с нея и останалите пациенти.
Обичах ги като свои деца.
Дори и Ламб?
Има нещо добро дори в бедния Сайлъс.
Макар да се боя, че е помрачено от лудостта.
Как да го разбера?
Първият ви инстинкт бе правилен. Мислете за него като за пациент.
Озарете със светлината на съчувствието си
най-мрачните кътчета на ума му и може би тогава ще откриете това,
което толкова отчаяно желае да скрие от вас и от себе си.
Само тогава ще имате това, което ви трябва.
За да го победя? - Не. За да го излекувате.
Трудно ми е да си представя Ламб като пациент.
Може би трябва да прекарате малко време там,
където той прекарва своето.
Защо не ме пускате да отида? Искам да отида.
Защото не е уместно за момиче на твоята възраст.
Но аз не съм момиче. Аз съм дама. Доста красива при това.
Трябва да видите как ме зяпат момчетата.
Чуй ме, Мили.
Остани в стаята и заключи врата, докато не се върна, разбра ли?
Искате да ме оставите тук, за да избягате с него, нали?
С кого? - Д-р Нюгейт.
Мили, това е абсурдно. - Ще избягате с него
и ще ме оставите тук да бърша задници и празни подлоги, не е честно.
О, не.
Спокойно. Никъде няма да ходя.
Елайза? - Да, скъпа.
Какво е? - Кое какво е?
Да се влюбиш?
Вие сте красавицата на бала.
Красива сте.
Предполагам, че идвате, за да ме поканите на танц.
Повярвайте ми, нищо не би ме зарадвало повече.
Но няма време.
Имам нужда от услуга.
Трябва да направя нещо и ако Ламб пита,
кажете му, че съм излязъл на въздух. - Къде отивате?
Да намеря начин да сложа край на всичко това.
Едуард, почакайте.
С. Ламб
Вечерята е сервирана.
Елайза.
Как сте?
Кой? Аз ли?
За мен ще бъде удоволствие.
Може ли да ви прекъсна?
Я виж ти. Колко красива рокля.
И прелестни обувки.
Мислете за него като за пациент.
Озарете със светлината на съчувствието си
най-мрачните кътчета на ума му и може би тогава ще откриете това,
което толкова отчаяно желае да скрие от вас и от себе си.
Не.
Подозирам, че е плеврит.
Предизвикан от хрема…
Сърцето на бедното дете не е издържало.
Би ли качил тялото горе?
Не, не я докосвайте.
Отишла е на по-добро място. - Не.
Това трябваше да е по-доброто място.
Вече е почти полунощ.
Някой.
Ти, вземи шампанското. Донеси го, бързичко.
Приятели, елате с мен отвън.
Новият век наближава.
Питър!
Къде е Питър? Питър, моят приятел пироман.
Честта е твоя.
Тази вечер ще се сгреем…
…от огъня на позорното си минало.
Приключихте ли?
С боцкането на шампанското.
Мислите да сипете "Мики Фин" на всички.
Не и ако Мики Фин пръв ви сипе едно.
Това не го очаквах.
Боже, Мария и Йосиф. Това е другото!
Хайде. Хайде.
Недейте така.
Докторе. Идвате тъкмо навреме.
Наистина.
Ето ви и вас.
Ето така.
Няма ли да се присъедините към нас, докторе?
Разбира се. - Заповядайте.
Десет, девет, осем,
седем, шест,
пет, четири,
три, две, едно.
Спрете!
Не пийте проклетото шампанско!
Не вярвайте на нищо, което чуете,
и само на половината от това, което видите.
Добре дошли обратно.
Ето така, починете си малко, докато приготвим сцената.
Връщам се след мъничко.
Хайде.
Скъпи приятели,
преди няколко часа отпразнувахме настъпването на новия век,
а след няколко часа ще празнуваме зората на нов ден
за великия експеримент, който провеждаме заедно.
Елайза. Слава Богу.
Помогнете ми да сваля каишите. Моля ви.
Елайза.
Открихме го у вас. Защо дойдохте тук?
За да уча психиатрия. - Лъжец. Той ви е изпратил.
Кой? - Съпругът ми.
За да ме върнете при него. - Не.
Не ви вярвам. Защо дойдохте тук?
Аз…
Дойдох заради теб.
Заради мен? Защо?
Видях те.
Преди шест месеца по време на лекция по медицина. Видях те.
Бил си там? Помогнете ми. Един от вас, моля ви.
Изглеждаше толкова изгубена и красива.
Отврати ме това, че те показват като атракция.
Погледнете ме.
Щях да го спра, ако можех.
Не можех.
Тогава се заклех, че ще те открия и че нищо няма да ме спре.
Знаеше ли името ми?
То нямаше значение. - Напротив, има.
Иначе не си по-добър от тях.
Кои? - Семейството ми…
лекарите ми, съпруга ми.
Държите се все едно съм ценност, която може да се продаде,
изложи на показ или притежава. - За мен не е така, Елайза.
Така ли? Каква е разликата?
Ти ме притежаваш.
Извинете ни, лейди. - Махни се оттук.
Върви. Отиди в селото. - Време е за дебюта му.
Елайза, обещай ми. Обещай ми.
Елайза. Елайза!
Тази вечер ще проявим милост към мъж, който ни предаде,
и чрез чудото на медицината ще го направим по наш образ.
Когато приключим, няма да има нужда да го затворим в тъмница
като престъпник, какъвто беше, а ще се присъедини към нас,
над повърхността, напълно реабилитиран.
И ние ще го приемем като един от нас.
Жалко.
От вас щеше да стане добър психиатър. Показахте рядък талант.
Вие сте луд.
Всички сме луди, д-р Нюгейт.
Но някои не са достатъчно луди, за да си го признаят.
Пусни я, Фин. - Сега.
Ще започнем…
с доза от десет секунди.
Почакайте, почакайте.
Преди да започнете, имам последна молба.
В джоба на жилетката ми има снимка на Елайза Грейвс.
Бих искал да я получи.
Много добре.
Сайлъс.
Сайлъс!
Продължавай. По-бързо. По-бързо!
Не сте ми нужен. Сам ще го направя.
Елайза. Елайза, краката ми.
Побързай.
Елайза!
Елайза. Погледни ме.
Погледни ме.
Дръпни прекъсвача. Дръпни прекъсвача!
Бързо, ръцете ми. Елайза, освободи ме.
Бързо, ръцете ми.
Всички навън! Евакуирайте сградата!
Евакуирайте се!
Вземи ключовете и ги освободи. - Къде отиваш?
Да открия Ламб.
Всички навън!
В тази посока. Вървете.
В тази посока. Не спирайте. Бързо.
Моля ви, помогнете, д-р Ламб.
Д-р Ламб.
Страдаха, така че… И аз…
Всичко приключи, Сайлъс.
Спасих ги. - Знам, знам.
Спасих всички. - Знам.
Войната свърши, Сайлъс.
Ето така.
Дами. Да преместим пациентите в другото крило.
Уилям. Уилям, ела с мен.
Да, г-жо Пайк. - Ела.
Вътре.
Елайза. Елайза!
Елайза.
Ето тук.
Сайлъс.
Чуваш ли ме?
Сайлъс. - Елайза, няма го.
Елайза.
Сега може да си тръгнем. - Едуард, не мога.
Какво не можеш?
Не мога да си представя да бъда на друго място.
Сигурен съм, че не говориш сериозно.
Да.
Защото си нормален, а аз не съм.
Не съм нормален.
Лудо влюбен съм в теб.
Елайза, чуй ме.
Чуй ме. Трябва да ти кажа нещо.
Трябваше да ти го кажа от самото начало, но се боях.
Елайза…
Това е непростимо.
Така не се ръководи психиатрия.
Мили боже.
Осъзнавате ли, че звъним повече от четвърт час.
Трябва да говорим с директора по изключително важен въпрос.
Не. - Какво?
Не можем да говорим с него? Защо не, по дяволите?
Заповядай, скъпа.
Чай, Бенджамин.
Содомит.
Да разбирам, че вие ръководите това място, госпожо?
Да.
Доста необичайно. Няма значение.
Какво е това, господине?
Документи за изписването на бивша моя пациентка, Елайза Грейвс,
за да я върнете под наша опека. - Боя се, че не мога да го направя.
Какво? Защо не?
Защото беше изписана преди три седмици.
По чие нареждане? - На д-р Нюгейт.
Моля? - Д-р Едуард Нюгейт от Оксфорд.
Това е невъзможно. - Защо?
Защото, добра жено, аз съм д-р Едуард Нюгейт.
Както се опасявах. Закъснели сме.
Някой ще ми обясни ли какво става?
Младият мъж, когото смятате за д-р Нюгейт,
нито е Нюгейт, нито е доктор. - Глупости, разбира се, че е доктор.
Уверявам ви, мадам, че не е.
Кой е тогава?
Хитър и неуравновесен пациент, за когото се грижех допреди два месеца
в кралска болница "Витлеем" в Лондон.
Простете ми, но в това няма никаква логика, докторе.
Защо ще си прави труда да бяга от една лудница, за да отиде в друга?
За да открие съпругата ми.
Следващият пациент, моля. Някакви въпроси?
Изглежда, че се е заслепил прекомерно от госпожа Грейвс
по време на медицинска демонстрация, която направих в Оксфорд.
Известно време след това успял да избяга от стаята си,
измъкнал се покрай двама санитари и се спуснал през улея за пране.
През това време е откраднал джобния ми часовник,
моя Деринджър и моята…
Самоличност.
Достатъчно е да кажа, че е умопомрачен млад мъж.
Страда от псевдология фантастика.
Един от най-тежките случаи, на които съм попадал.
Не открих истинската му самоличност за толкова години.
Може да се каже, че е празна черупка,
неспособна да изпитва истински чувства.
Не подлежи на лечение.
Шах… мат.
Извинете, ако не се съглася. За всеки има лек.
Всъщност вярвам, че вашият млад човек откри своя.
И какво представлява този лек? - Не какво, а кой.
Да продължа ли аз, мадам? - Да, благодаря ви.
Ще танцуваме ли, г-жо Ламб? - С удоволствие, д-р Ламб.
Превод: Grafifi УНАКС ТИЙМ 2014