Това е г-н барона!
БАРОНЪТ НА ШЛЮЗА (1960)
Какво е това долу, бялото? - Казиното на Довил.
Там ли играят с пари? - Не, с жетони.
Не се ли страхувате? - Никога не съм играла.
Искам да кажа – страхувате ли се тук? - От какво?
Имам ви доверие, изглеждате сериозен.
Не са ли ви го казвали? - Да, в самолет.
по новелата на Жорж Сименон
Добре ли беше, г-н барон? - Много добре, скъпи Марсел.
На 1500 оборота малко вибрира.
Мисля, че пак ще дойда. - Надявам се.
Значи беше хубаво както си го представяше?
Още по-хубаво! - Винаги е казвала:
"Искам това за 80-годишнината."
Ето, че го получи. Връщам ви я, беше чудесна.
На вас ли да платя? - Не. За това има счетоводство.
Аз си правя удоволствието.
Моите уважения, госпожо. Поздравявам ви.
Довиждане.
Хайде, майко, да тръгваме.
След като бях в самолет, тази малка кутия направо ме разсмива.
Какво, генерале, сбогуваме ли се?
Когато междучасието свърши, трябва да върнем играчките.
Тази година наистина много ни помогнахте.
Вече нямам възможност да летя със собствени крила.
По-добре да взема някоя въздушна баня.
Да поддържам форма. Дълго бях егоист,
после някои ме направиха по-услужлив.
Надявам се да ви видим догодина, по Великден.
О, догодина! Кой знае?
На нашата възраст много неща ги правим за последен път.
Няма да живеем вечно.
Догодина може да не мина медицинския преглед.
Вие? Ще пилотирате и на 100 години.
Ще бъда може би небесният Метусалем. Защо не?
Г-н барон, Пиеро пита дали ще тръгвате с товарния бус.
Идвам.
Глупаво е, но като съм се сетил – много хора минават от тук.
Да знаете някой да иска да си купи кораб?
Продава се една чудесна яхта. "Антарес". 18 м,
с два мотора "Перкинс, 65 коня, две перки.
Нова струва 20 милиона, а втора употреба е наполовина.
Собственикът ми е приятел и ще свали до осем милиона. Заради мен.
Сделката сигурно си струва. - Изключително!
Хората, които познавам, биха вложили пари по-скоро
в "Жедел" или в "Пайпър Къб". - Жалко. Но ако някой се интересува,
приятелят ми иска да я продаде по-бързо.
Довиждане, Вилдор. - Довиждане, генерале.
Тази история с яхтата... Баронът май е закъсал.
Нищо чудно, познаваме го. - А ти? Откога го познаваш?
Не знам. Вече четири години. - А аз от 43.
През 1917-18 г. съм го виждал почти всеки ден да прави неща,
които момченца като теб не могат да си представят.
Куп неща.
Без значение със самолет или с тесте карти.
Кажете, скъпи, имате ли идея за голямата печалба днес следобед?
Ами заложете на фаворита – конят на принц Садокан.
Ще видим. - Благодаря все пак.
Приятелю, търсех ви! - Мен? Защо?
Яхтата ви е почти продадена.
Но може би ще се наложи една малка жертва.
Приятелю, не съм склонен да правя жертви.
Още повече, не бързам да я продавам.
Тази нощ имах лека ръка – шест пъти банката беше в мен.
Бога ми, това е едно малко пътешествие.
С ваше позволение, така не става. Вчера искахте да продадем лодката
за един час, днес вече си мечтаете за Балеарските острови.
Аз дадох дума. - На кого?
На кого? Заех се. За мен е същото. Това са лични връзки.
Един ас от авиацията трябва да ми се обади тази вечер,
а вие добре ме накиснахте. Заех се от приятелско чувство,
но заради вашите капризи ще трябва да ви поискам аванс.
А, не, приятелю, не на мен! - Как не на вас?
Добре де, аз продавам, но... вашата комисионна е 8%.
Не може да бъде!
Лараме! Какво правите тук, стари приятелю?
Изявяваме се, г-н барон, изявяваме се.
Веселим плажа. - Виж ти.
Антоан, за г-н барона.
Чуйте това, скъпи. Не се чува често.
Благодаря, Лараме, доставихте ми удоволствие.
За мен беше удоволствие.
Не знаех, че имате фанфари. - Имах. Това е традиция от баща ми.
Само това ми остави. Това и принципите си.
За вашата пирога, ще бъде 10% или нищо.
Както искате. Добре.
Тони! Хей, Тони!
Перла! Малката ми Перла! Не може да бъде!
Ангел мой, колко се радвам, че те виждам! Може ли?
Разбира се. - Кажи, хубавице, какво правиш тук?
Скучая. - С кого, прекрасна моя?
Садокан! - Познаваш ли го?
Познавам го като любител на конни състезания.
Какво чакаш? Защо не зарежеш тази птица?
Представи си, мисля го често. Особено през нощта, знаеш.
Още един, който си проси плесница. - Не започвай пак.
Вече съм опитвала твоите рицарски подвизи.
Бъди спокойна. За десет години помъдрях, но сърцето ми е същото.
Толкова по-добре. Не съм ти казвала,
но преди 12 години Жорж Боргини искаше да се ожени за мен.
Не казвам, че беше върха, но половин Европа се вози на моторите му.
Ако тогава не му беше ударил плесница...
Извинявай, плесница се удря на висшестоящите,
в краен случай на равните. На един Боргини му праснах един в носа.
Моля те, престани да го зяпаш или си тръгвам.
Не го зяпам. Само си го представям със сако и каскет на яхтсмен.
Това устройва ли те? Има една очарователна яхта.
Цялата бяла, с много мотори.
Може да вземе Довил–Акапулко без да спира.
Колко е за теб, 15%? - Десет.
Искам да ти услужа, Тони.
Обожавам корабите, пътешествията. Но две седмици сама с Аким...
Само като си помисля и ме хваща морска болест.
Моля те, не му пускай тази муха.
Толкова много ли ти трябва комисионната?
О, да не преувеличаваме. Но съм имал и по-добри времена.
Ще се оправиш ли?
Кога ще престанеш с акробатските си номера, Тони?
Признавам, че въжето става все по-тънко,
а акробата все по-тежък, моя малка Перла.
Знаеш ли, много често мисля за теб. Помниш ли пътуването ни до Биариц?
Не. - И аз не.
Там ми даде името "Перла". - Това май е единственият подарък,
който съм ти правил. - Бях на 20.
А Италия, Комо, разходката из Флоренция?
С бялата "Делае", която все се разваляше.
Често. Но каква кола! Какъв живот! Признай, че е хубав спомен.
А сега... във водата!
Ще се къпеш ли? - Не, ще ходя по водата.
Като чистокръвните. Добре е за прасците.
Добър ден, Жорж.
Шампанско, г-н барон? - Една чаша.
Все още потънал в мечтата на бедняка. Непоправим си, приятелю.
Май тази година имаш доста неуспехи, а?
Наистина нямах шанс, г-н барон.
Но ако ударя днес следобед, ще се възстановя изцяло.
Всички ще заложат на фаворита.
Е, да, по-добре да сме много на добрата сделка,
отколкото сам на лошата. Дай ми сметката.
Ето, г-н барон. Сметнах и цигарите. - Добре.
Прибави и това, и три кутии "Уитман". - Всичко...
155 700. - Браво, Жорж.
Дай ми назаем 200 бона.
Г-н барон, трябва да си предам касата утре. Трябва всичко да е точно.
Само за днес. Работя по голяма сделка
с министерството на Флота. Нали разбираш?
Така ли? - Да.
Добре.
Знаеш ли, конят ти няма никакъв шанс. По-добре заложи на фаворита.
Трябва да спечеля. Ето.
Утре сметката трябва да излезе. - Ще излезе веднага.
Ето.
Това е за теб. - Много е, г-н барон.
Купи цветя на жената.
Г-н барон! Забравихте си пурите!
Благодаря.
Само минутка, г-н барон.
За вас винаги.
Изглеждате прекрасно. - Г-н баронът е много любезен.
Тъй като ни напускате утре, ви приготвихме сметката.
Да видим...
1 257 825. На това ли му викате добра цена?
Включихме сметката от миналата година. - Добре. Така си и мислех.
Това е добре, както винаги. Поздравявам ви.
Същото като миналата година. - Не разбирам – като не плаща,
защо му намалявате от цената? - Винаги сме го правили.
Г-н баронът може да се обиди и да не дойде повече в Довил.
Извинете, не бях го помислил.
Тарас Булба от Жоли Жокер и Волубилис.
Жоли Жокер е победител в Ню Маркет и Аскот.
Волубилис е сестра на Полъх на вятъра,
победител в Лонгшамп и Довил. Печеливша в Белгия.
Има купувач за три милиона.
Жером-Антоан, обожавам те, но какво да правя с кораб дълъг 18 м?
Тарас Булба не е зле. Как мислиш?
Да, майката тичаше добре на 1600 м, но имаше крехки крака.
Видях брат й Фаскот, отличен кон.
3,5 милиона, вляво.
Какво е толкова изключително в тази яхта?
Всичко. - Между нас, вярно ли е,
че издръжката на една яхта излиза 1/3 от цената годишно?
Легенди, скъпа Габи.
Морето е пълно с легенди. - Вярно.
3,5 милиона. Нищо на трибуната.
Нищо отзад? Четири милиона!
Четири милиона вляво. Никой не наддава?
Четири милиона. Без съжаление. Четири милиона първи път...
Четири милиона втори път... - Струва повече.
Мислиш ли? Тогава не повече от пет.
4,5 милиона. Вдясно.
Пет милиона. Вляво.
Не, извинете, вдясно. 5,5 милиона.
Шест милиона.
Садокан може да ни заведе до края на света.
Освен рецептата за локума и кючека,
няма на какво повече да ме научи този господин.
6,5 милиона. Вляво.
Продължаваме ли?
Седем милиона. Този път вляво.
Не, вдясно. 7,5 милиона вдясно.
Тони... - 8 милиона.
8,5 милиона. - Нито су повече.
Какво го прихваща да вдига толкова? Нали не е за негова сметка!
За г-жа Бонтан. Конят не струва толкова.
Драги, това е изпитание на силата. Ужасява ме.
Девет милиона вляво. Със сигурност вляво.
9,5 милиона.
Нали каза, че майката имала слаби крака?
Това няма значение. Остави на мен.
Десет милиона вляво. 10,5 милиона.
10,5 милиона вдясно.
11 милиона.
11 милиона вляво.
11 милиона за Тарас Булба. Нищо вдясно? Нищо вляво?
Тарас Булба, син на Жоли Жокер,
е на негово височество принц Садокан за 11 милиона.
Леон, помогнах ти да спечелиш четири милиона.
Седем бяха вече много. Той рита и е сляп с едното око.
Откъде знаеш? - Леон ми каза.
Не съм те молил да го разправяш.
Направо сте чудесни двамата.
Признавам, че много се уплаших за вас, скъпа Габриела.
Между нас да си остане, спечелихте поне пет милиона.
Добави още три и ще имаш най-добрата сделка на живота си.
Яхта, дълга 25 м с пет спални, игрална зала.
Онасис е искал да я купи,
но собственикът иска да остане във Франция.
Кораб? - Да.
Не казвам "не", но в добро състояние ли е?
Четири нови мотора. - Мотори?
Но тази яхта не е ли с платна? - Какво ти пречи да й сложиш?
Къде?
Не знам, където искаш. 25 м са много място.
Г-н барон, никога ли не си стъпвал на кораб,
или се опитваш да прекараш приятел от 20 години?
Жером-Антоан, мисля, че разбрах защо вдигна цената на търга.
Малката Жермен-Жобер е със Садокан.
Рискувах да загубя няколко милиона заради една жена.
На която дължиш всичко. - Моля?
Преди 12 години ме заряза заради нея.
И благодарение на това се омъжи за производителя на стомана Бонетан
и шест месеца по-късно беше най-богатата вдовица във Франция.
Кай на залаганията!
Добър вечер.
Добър вечер, господине.
Добър вечер, г-н барон. Как сте? - Ей сега ще ви кажа.
Г-н барон... - Добър вечер.
Добър вечер, Емил. - Добър вечер, г-н барон.
Колко ще обмените? - 300 000.
Край на залаганията!
Благодаря.
Ще ви ги върна след малко. - Тогава...
Само 50 000?
Предишният чек от г-н барона не беше осребрен.
За тази вечер имам заповед – не повече от 50 000. Съжалявам.
Мислех тази вечер да наваксам.
Едно, червено.
Банка – 20 000 франка.
Кой казва "банка"? - Банка.
Банка.
Осем към сметките, шест към банката.
Тази вечер ви върви, г-н барон. - При този курс винаги върви.
300 000 в банката, господине. Банка – 300 000. Залагайте.
Банка.
Карта.
Седем към банката. Шест.
Господа, има 600 000 в банката. Залагайте. 600 000.
600 000, господа. Залагайте. - Хайде, господа, малко дързост!
600 000, господа.
Това ли е всичко за 600 000?
Карта. - Карта.
Девет. - Девет към банката. Плаща.
Върви ли? - Върви.
Отивай да се забавляваш. - Благодаря.
Господине, 600 000? - Не, всичко.
Господа, 1,2 милиона в банката.
1,2 милиона, господа. Залагайте. 1,2 милиона.
Има лека ръка, разбрах.
Господа, 1,2 милиона. Залагайте.
Тази вечер няма игра. Сигурно всички са в "Брумхелд".
300 000. - Малко упорство, комендаторе.
Втори шанс. - Ще разберем по-късно.
За сега стига. - 1,2 милиона. Залагайте.
Кой казва "банка"? - Банка.
Масата? - Само банка.
Край на залаганията на масата. Банка – край на залаганията.
Осем... и осем. Равенство.
Не е късно, г-н барон. Откажете се.
Пак същото ли, господине? - Пак същото.
Банката е обявена. Край на залаганията.
Карта. - Карта.
Едно към банката.
Бакара в банката. Плаща.
Благодаря, господине. За персонала. - Какво казахте?
Мисля, че трябва да спрете, г-н барон.
Този път, драги, сме на едно мнение. - Благодаря, г-н барон.
Тони! Изтръпнах. Ако беше загубил?
Щях да подпиша чек. - С какво покритие?
Хубавице моя, недей да усложняваш нещата.
Ела да пийнем и да танцуваме. Отвличам те.
Какво говориш? Сега той ще е в едно настроение...
Жалко.
400 000, г-н Дювал. Това добре ли е? - Да.
Два милиона от игра – добра сделка. А ти колко взимаш?
Аз спечелих 1,2 милиона и те каня в "Брумхелд".
Да отидем, но аз те каня.
Ще бъде неморално, имам твърде много пари.
Не, ще видим Тарас Булба. Не мърдай от тук.
Отивам на помощ. Довиждане.
Ето, г-н барон.
300 000... - 310 000. И чека ви.
Много добре. Тъкмо щях да ви напомня.
Приятна вечер, г-н барон.
Лека нощ, принце. Лека нощ, госпожо.
Като си лош играч, защо играеш? - Печелех, но ти си ми кутсуз.
Не виждам как. - Не стига, че си тук.
Цялата си неуспех. Научих някои неща за живота ти.
Един играч има усет за тези неща.
Имаш усет за лошото и не си много умен.
И всичко заради онзи стар клоун.
Започнах да губя, откакто той игра срещу банката.
Сигурно нямаше и петак в джоба си. - Откъде знаеш?
Антоан има земи, акции... - Клошар!
Боклук! Дори ръкавелите му са ипотекирани.
Спести ми присъствието на бившите си любовници. Разбра ли?
Аз търпя твоите нови любовници! - Не си длъжна, скъпа.
Не, не и не! Казах – аз черпя!
Леон, моля те, твърде богат си, че да черпиш. Ще съжаляваш.
Управителю, ако вземете пари от този човек, повече няма да стъпя тук.
Управителю, кажете на този господин, че аз тук съм си вкъщи и платете вие.
Антоан, моля те.
Моля те, млъкни. Млъкни.
Добре, но утре аз черпя, с мои пари.
Антоан, ела да танцуваш с мен. Откога чакам тази възможност.
Добре, скъпа, да вървим.
Малко буйна е таз кобилка! Може би твърде височка.
Но с препятствията е като светкавица.
Скъпи бароне, толкова сте привлекателен.
Ако бях само жена, а не англичанка, щях да се омъжа за вас.
Виж ти! Принцесата от "1001 нощ" и летящото й килимче.
Маестро, "Танцът на минаретата" за господина.
Моля те, не се намесвай! Но какво ти става? Преди поне имаше такт.
Такт? Жером Наполеон Антоан нямал такт!
В такъв случай всички по леглата. Госпожиците при майките си,
англичанките на острова, цигулките в калъфите.
Благодаря, г-н барон. - Аз ви благодаря.
Маестро, тихо! Има хора, които спят.
Малко такт.
Такт.
Тони! Елате, тук сме само приятели.
Неуморими сте. Какво правите тук?
Една партия "Екарте". Играете, нали? - Мисля, че поназнайвам, да.
Това ви подмладява. Седнете. Нали знаете новото правило?
Блинд и реблинд. - Какво ще пиете?
Кафе с мляко, уиски, шампанско? - Един пръст шампанско.
О, Господи, изглеждам ужасно!
Играем от четири часа. Съвсем оглупяхме.
Откакто съпругът ми вече не се люби, има нощни тревоги.
Избра си ужасно скъпо лечение. Колко губите, Франсоа-Мари?
За психоанализа ли говорим или играем?
Предупреждавам ви, че ще играя много малко.
Казваме си това всеки ден. Това е част от моралната ни хигиена.
До тук, 800 000. - 450 000 са мои.
Доплащам. Ваш ред е, приятелю.
С тази скорост няма да играя много с удоволствие.
Бога ми, вие сте луда, Пенелопе!
Времето е чудесно. - Не ми пука.
Спирам. Не издържам повече. - И аз.
Не виждам картите, а в 10 ч. съм на голф.
Колко ви дължа? - Ей сега ще ви кажа.
Клаудия, ставай, отиваме да спим.
Обичате ли розите, скъпа Габриела? - Да.
Тогава ще ви изпратя рози,
за да ми простите този ужасен чек от един милион с тях.
1,3 милиона. - Точно.
Драги, мисля, че ми дължите девет милиона. Проверете, ако искате.
Какво ще кажете за едно ударче само двамата? Залагам два милиона.
Ти си луд, Франсоа-Мари. - Защо?
Ако направя видо и ревидо, си връщам загубеното
Но може и да загубиш двойно. Тони играе много по-добре от теб.
Той има повече шанс. - Все едно е.
Пенелопе, досаждаш ми! Какво ще кажеш, приятелю?
Вие губите, приятелю, вие решавате.
Май е твой ред да раздаваш? - Не, твой е.
Поп.
И пика. Вземам. - Наистина нямам шанс.
Ужасно съжалявам. - Е, добре, дължа ви 11 милиона.
Сега плащай, ако можеш. Аз отивам да спя.
Добре, отивай да спиш. Аз ще поговоря пет минути с Тони.
Не, благодаря. - Между нас да си остане,
много ли бързате? - Имам пет минути.
Искам да кажа с парите? - Имате едно денонощие
за дълговете от хазарт. Нищо ново не ви казвам.
Ще ми трябва повече време да убедя Пенелопе,
че можем да живеем с един Утрило по-малко.
Истински ли е? - А защо не?
Забележете, че дори фалшив, ще се продаде по-лесно от кораб.
Кораб? Къде ми е умът? "Антарес", моторна яхта!
Купих я за 20 милиона. А ти дължа колко? 11.
Твоя е. Ставаш собственик и капитан. Погледни само.
18 метра. Палуба от акажу, в долната част обшита с мед,
два дизелови мотора по 65 коня.
Добре е да се знаят тези работи. - Признайте, че за 11 милиона
си е добра сделка. - Изключителна.
Но вчера ми струваше повече от осем, заедно с моята комисионна.
Би било глупаво да печелите пари на мой гръб.
Има три кабини. Може да вземеш петима души
на околосветско пътешествие само за 11 милиона.
Да направим по крачка и двамата.
Аз намалявам трима души, ти намаляваш три милиона. Става ли?
Ало? Кой?
Ти ли си? Какво искаш?
Какво става?
Аз съм. Обадих се от коридора. Няма време за губене.
Не ги дърпай! - Погледни това слънце.
Това небе. Не е ли хубаво, а? - Очарователно!
Трябва да се срамуваш, че още спиш! Ставай! Бъдещето е във водата!
Остави ме да спя. - Спиш от десет години.
Десет загубени години, но ще наваксаме.
"Антарес". Говори ли ти нещо?
Тони, милост! - Погледни, не е ли хубава?
Вече не спиш, а мечтаеш. Ще плуваш по реките на Франция
в едно бижу от акажу. Стигаш Лазурния бряг,
прекарваш два месеца, дори три, ако всичко е наред.
Все пак 11 милиона не стигат за 107 години.
Дали са ти ги назаем? - Как назаем? Спечелих ги!
За теб. Със собствените си ръце. - Какво говориш?
Само най-важното. Ще ти разкажа по пътя.
Ставай, колата ни чака. - Кола? Мислех, че говориш за кораб?
Нашият кораб ни чака в Ротердам, а колата е долу.
Спомняш ли си нашата "Делае"? - О, да.
Тази е два пъти по-скъпа. Наемат я само за сватби и погребения.
Ало? - Колите. Пак започва.
Слушай, Тони. Не съм млада, като преди.
Ако пак трябва да тичаме, както тогава...
Няма да тичаме. Ало? - Връщането, Тони.
Връщането. С теб тръгването е лесно, но връщането е сложно.
Дайте ми портиера. Разсмиваш ме. Говориш, като че е вчера.
Вчера не ми стигаше един милион, а днес имам 11 за харчене. Портиер?
Съберете багажа в 216 за половин час.
Не че се съмнявам, но бих искала да видя тези 11 милиона.
Първо, имам яхта за осем, всичките ми сметки са платени,
а остатъка ще ни чака в първия граничен град –
Сен-Аман-лез-О. - Приличаш на хлапе.
Истинско хлапе. - Никога не съм имал кораб.
Обличай се, стягай куфара и да тръгваме.
Чакам те след половин час. - А с него какво да правя?
Грубиянинът ли? Направи ми удоволствие –
зарежи го, без обяснение. Чакам те долу.
Тони... - Да?
Защо го правиш? Защо ме отвеждаш?
Защото ненавиждам да пътувам сам. Ти ми каза, че скучаеш с твоя набаб.
Мисля, че си твърде млада, за да скучаеш,
защото в живота само забавлението си струва. Казва ти го експерт.
Тони... знаеш ли... онази "Делае" беше чудесна.
Много ли се забавих? - Да, но като те погледна
и ти прощавам. - Имаш ли нещо за писане?
Да. - Ще му оставя две думи.
Щом като държиш. - Какво да напиша.
"Довиждане и благодаря."
От него имам само лоши спомени. - В такъв случай, махни "благодаря".
За малките сметки се обърнете към г-н Виламайор.
Вече получихме заповед по телефона. - Казах му да се погрижи и за бармана.
Напомнете му го. - Със сигурност.
Отбележете, че ваната ми се изпразваше бавно.
Наглеждайте санитарните възли. Важно е.
Предайте това на негово височество, принц Садокан, с моите поздравления.
На добър път, г-н барон.
А сега, в Холандия.
Бих пийнал още една глътка, ако ми подадеш.
Като си помисля...
Дръж.
Какво ти е, съкровище? - Гладна съм.
Чуваш ли? Умирам от глад. - Ами прави като мен – пий.
Записът ще пристигне в Шалон. Чувствам го.
Ти го чувстваше и в Сен-Аман-лез-О, после в Арас, сега в Шалон.
Защо не на Великденските острови? - Виламайор е човек на честта.
Чувала съм някакви истории за него. - Да, преди да се ожени.
Не забравяй, че скъпата Пенелопе е бременна и е вярваща.
Няма да се разведе никога. Църквата се грижи за нас.
Впрочем, всичко върви добре. Всички ще го потвърдят.
Какво става? - Сигурно някаква мръсотия в тръбите.
Няма гориво! Вижте това! - Какво е това?
Ами някаква тръба! - Трябва да е парният кран.
Акостирай! Котва!
Ако ще ми даваш заповеди, поне да са на френски!
Младежо, бихте ли хванали въжето?
Благодаря. И аз не бих се справил по-добре.
Няма за какво, капитане.
Доколкото разбирам, имаме повреда.
Забележи – той ме нарече "капитан"'. - Хубав капитан.
Господинът си го бива да хвърля котва. Като си помисля,
че още завчера можеше да се върнем в Париж с III-та класа.
А днес нямаме дори и за един билет.
И това е, защото господинът няма ни троха, но се храни с формули.
"Право напред!". "Дръж носа!".
Не мога да гледам.
Виж ти, детето от Ротердам говори с белгийците.
Сигурно търси мазут.
Ако искаш да знаеш, детето от Ротердам се спасява.
Не може да бъде. Не познаваш северната лоялност.
Къде отиваш, приятелю? - Фини. Фини. Ядене.
"Ядене! Ядене!" Като стигнем Шалон, ще ядете на корем!
Шалон, 10 км, два милиона!
Фини! Фини!
Чакай малко!
Предупредих те. - Каква неблагодарност!
Като си помисля, беше прост рибар, а аз го направих шеф на екипажа.
Искаш да кажеш, че заради теб си е загубил мястото.
Както и всички, които те слушат. Колко съм глупава!
Защо ме накара да оставя бижутата?
Жестът беше елегантен, но идеята глупава.
Също така трябва да призная, беше твоя.
Нали не упрекваш жеста на честната жена?
Не, успокой се. Колкото за глупостта, няма за какво да ти завиждам. Гледай.
Кралството ми за един влак.
В казиното ще получим поне два стека за тези пари.
Ако тази вечер нямам парче хляб и кутия пастет,
ще легна във водата и ще умра като Офелия!
Първо, Офелия не се е пазарила за смъртта си.
Второ, ако ще полудяваш, да беше го направила преди десет години.
Тогава ти дадох повод.
Какво правиш? - Тази табелка е златен знак.
Не бива да пренебрегваме знаците.
Вместо да се правиш на гадател,
помисли дали не можем да продадем нещо.
Какво и на кого? Смокингът ми или стиковете за голф?
Или твоите вечерни рокли?
Имаме само безполезни неща. Много са скъпи,
но за нищо не служат. - Имаме кораб. Може да послужи.
Да, но да продадеш яхта за осем милиона на тукашните моряци,
е като да продадеш ролс-ройс на някой планински овчар.
Ние представляваме цивилизацията, скъпа, а сега сме сред зулусите.
Ето! - Какво още?
Чудо! 25 луидора и нито един жетон.
Какво можем да купим с 500 франка? Хляб, пастет...
Пастет та пастет! С 500 франка можем да телефонираме в пощата в Шалон
и да поискаме да ни изпратят записа тук.
Това е пълна фантазия!
Оставям те да мислиш насаме със стомаха си.
Благодаря на Бога, поне аз мисля трезво и водя кораба.
Тони!
Къде мога да се обадя по телефона, младежо?
Ами... при Мария. Ще ви отведа.
Благодаря. Много сте мил.
Виж, идва с Паоло.
Мария, вади шампанското. Този не признава божолето.
Сигурно е англичанин. Веднага ги усещам англичаните.
"Гууд морнинг", капитане. - Добър ден, господа. Госпожо.
Капитанът иска да телефонира. - Заповядайте.
Извинете, как работи?
Завъртете ръчката, вземете слушалката и чакайте.
За къде? - Шалон.
Кой номер в Шалон? - Пощата.
Ало? Г-жо Фойю? Пощата в Шалон ли е? Пощата ли?
До поискване. - Да.
Сега ви я давам. - Благодаря.
Ало, госпожице? Искам до поискване, моля.
До поискване. Благодаря.
Господине, дали сте получили пощенски запис,
препратен от Сен-Аман-лез-О? От Париж.
Барон Антоан. Барон Жером Наполеон Антоан.
Два милиона. Да, две и шест нули.
Нищо не сте получили?
Само минутка, моля. Когато пристигне,
изпратете го в пощата на... Как се казва това приказно място?
Вернизи. - Значи в пощата на Вернизи.
Бъдете така добър.
Не можете? Трябва нареждане от получателя?
Добре. Благодаря.
Това все пак е нещо. Пощенски запис се изплаща навсякъде.
Само дето трябва да ги гониш. Понякога ги няма, но какво?
Въпрос на принципи. - Съгласен съм с вас.
Колко ви дължа, госпожо? - 75 франка.
Ето. - Благодаря.
Благодаря. Бихте ли ми казали къде е пощата?
В селото, на 2 км. Завивате вдясно, минавате по моста и все направо.
Благодаря, скъпа госпожо. Може би до тази вечер.
Довиждане, млади момко. Довиждане, господа.
Когато записа пристигне, препратете го във Вернизи.
В банкноти, да. Такава сума.
Разбира се. Благодаря.
Колко ви дължа, госпожо?
"Маркиз Виламайор"? - Да. Бул. "Сюше" 59.
"Да ви изпратя свидетел"? - Да, госпожо.
"Ще бъда принуден да ви изпратя свидетели. Подпис: барон Антоан."
С телефона до Шалон, общо 450.
Тогава махнете "маркиз" и "барон".
Ще ви върна 10 франка. "Бул. Сюше" се брои за една дума.
Може да върнем "маркиз". - Не. Върнете "барон".
Довиждане, госпожо. До скоро.
Жерар, това да ти е за урок. Най-богатите хора са най-пресметливи.
Не мога да повярвам! Имало и такива жени, а?
Видяхте ли? - На мястото на капитана
щях по-често да наминавам през бардака.
Момче на твоите години не бива да гледа това.
Глупак! Аз гледам кораба.
Какво става, господа? - Нищо. Гледаме кораба.
Говорихме си за удоволствието там. - Да минава времето.
Какво е това? Бунт ли искаш?
Загърни се! - Топло ми е.
Не пий. Не, не пий. Вече си пияна като кирка.
Не съм виновна, че господинът е взел само уиски на борда.
Нито консерва, нито мляко, само уиски.
Взех уиски, защото не се намира. - Да бе, храна се намира.
Дойде ли записът? Ще ядем ли?
Кажи! - Не още.
Утре, ако съм още жив, ще отведа Виламайор на дуел.
Господинът ще извади сабята, както през най-добрите си дни.
Не ставай груба, моля те. Пияните жени ме ужасяват.
Точно както си мислех. "Ще отведа Виламайор на дуел."
"Ще прекосиш реките на Франция в бижу от акажу."
Е, край! Искам овнешко с картофи. Чуваш ли?
Къде отиваш? - Ще се продам, за да ям.
Хайде, стига! Първо ще ми доставиш удоволствие и ще си легнеш!
Хайде! - Остави. Казах ти,
че ще се продам на моряците, на който и да е, за храна.
Господа, идвам! - Започваш да ми лазиш по нервите!
Наслади се. Виж докъде ме докара.
Перла Жермен-Жобер ще се продава. - Всъщност ти друго не си и правила.
Какво? За проститутка ли ме имаш? Аз, твоята Перла?!
"Моята Перла, моята Перла!" Като че казваш "моят автобус"
Жером, вземи си думите назад!
Нещата трябва да се гледат право в очите.
Ти винаги си се продавала за храна. Вярно, не в кръчмите, а в дворците.
Добро семейство сме, само сменяме покривките.
Е, добре, сега няма и покривки. Само моряците ми остават.
Само те. - Лягай си. Утрото е по-мъдро.
Моряци. - Чакай, бях забравил.
Искаш ли ябълка? Вземи. - Ами ти?
Вече ядох. - Колко изяде?
Една. - Изяж още една.
Не. - Яж!
Може ли един въпрос?
Заповядай. - От риболов ли смяташ да живееш
или имаш по-практично предложение за обяд?
Какво? - Не знам, но човек, който чака
два милиона, може да вземе назаем. Нали?
Ако обича да взима назаем. И от кого?
Жената от кафето, шлюза... - Не се ли срамуваш?
Моля те, виждала съм те да взимаш назаем.
Да, но никога малки суми и никога от бедни хора.
Когато някой дава заем на Жером Антоан, се обажда на банкера си.
Да обират дребни спестители могат министрите.
Аз не съм и няма да бъда. - Браво!
Аз пък, по липса на морални принципи, имам апетит.
Къде отиваш? - Да ям.
Май се скараха. Сигурно е продължение от снощи.
Питам се дали са женени.
Сигурно. Иначе защо ще се карат?
Браво!
Нямам дребни. Ще ми платите, когато стигнете Анверс.
Значи след 15 дни. - Добре. Довиждане.
Извинете. Господа, поздравявам ви.
Госпожо, добър ден. - Добър ден, господине.
Времето май се оправя. - Малко е бурно за риболов.
Опитахте ли с трохи? - Не. С огризка от ябълка.
Виж ти.
Да ви сервирам ли нещо? - Още не.
Чакам телефонно обаждане. Позволих си, ако не възразявате.
Нали телефонът е за това. - Имате ли вестник?
Да, местен. С местните новини.
Сигурно си струват. Благодаря.
Коз, всичко коз, поп пика и взимам.
Имаш много здраве от мен. - Имате късмет.
Това не е наука, а късмет.
Карта. - Колко?
Три. - Същото.
Имам два цвята. Този или този.
Ако позволите, по-скоро това. - Значи играете на карти?
Опитвам. - Странно. Мислех си, че бридж
отива повече на англичаните. Казвай.
Хей, татенце!
Ела, че искат да минават. - Добре де, идвам.
Не мога да се отпусна – идват, отиват.
Качват се, слизат непрекъснато...
Имате ли нещо против да играя с вашите карти, докато ви няма?
Не, разбира се. - Вземете. Възползвайте се.
Веднъж да имам късмет и аз. - Предупреждавам ви,
че никога не играя за пари. - И ние също.
Играем на аперитив. - Добре, да играем на аперитив.
Мария, една мастика. - А за господина?
Същото и за мен. С едно-две парчета наденичка. Това ми е навик.
Имам, господине, но е с чесън.
Това притеснява ли ви? - Никак. Обожавам чесън.
Карти, скъпи господине. - Колко?
Две. - Искате ли малко хляб с наденичките?
Съвсем малко парченце. А защо не и по-голямо? Я да видим...
Имам усещането, че ще направя три точки.
Поп.
Как беше овнешкото? - Изключително.
Ще искате ли малко сирене накрая? - Разбира се. Какво предлагате?
От всичко по малко. Ще ви донеса подноса.
Може ли? - Моля.
Ето. - О, колко е хубаво!
Но какво да избера? Посъветвайте ме.
Както се казва – въпрос на вкус. - Ако позволите, госпожо,
или госпожице, опитайте "Ромили". - "Ромили"?
Ето това. - Местно производство.
Другаде не се намира. Трудно се пренася.
Добре, тогава "Ромили".
Много сте любезен, господине. Сигурно сте от тук?
Да, тукашен съм. Впрочем, визитната ми картичка
е пред очите ви.
Не! - Да. Морис Монбернон.
Това е много интересно. Бих казала дори и забавно.
Очарован съм.
Само вас познавам. - Очарователно.
Били сте на всичките ми рождени дни.
Значи доста рядко. - Очарователно! Толкова очарователно!
Делили сме толкова радости, а също и някои мрачни вечери.
Лозята ви тук някъде ли са? - Близо до Еперне.
Тук правя само няколко вида сирене. - Като ви гледах преди малко...
не бих казала, че сте тукашен. Изглеждате като от Ке д'Орсе.
Подигравате ми се.
Но вие не сте от тук. Очевидно е.
Да, тук съм за малко. Яхтата ни спря в канала.
Нашата яхта... Тоест на този, който ме придружава.
Значи сте придружена? - Да. Чичо ми.
Каро, каро и коз.
Наистина съжалявам. Наистина.
Той е стар аристократ, опитен в морските работи.
Сигурно ще ви хареса. - Може би.
Защо казвате "стар аристократ"? - Защото може да ми е баща.
Имате право, ще ми хареса.
От 20 години играя и никога не са ме обирали така.
От 20 години, господине.
Може би нямаш талант. - Казах ти, че можеш да взимаш уроци.
Когато не върви – не върви. - Не, не е само това. Обективен съм.
Валентин, ако искате да ядете пържолата топла,
започвайте с предястията. - Не знаех, че държите и ресторант.
Не съвсем. Само за някои близки.
Да ти сложа ли чиния? - Не, ще тръгвам за лодката на Йожен.
В колко часа отваря пощата? - Обикновено в 14 ч.,
но може да почукате на прозорчето. Пощаджийката живее там.
Ще отида спокойно. Малко разходка. Довиждане, господа.
Добър апетит. - И на вас.
А разговорът ви? - Какъв разговор?
Този, който чакахте.
А, да! Кажете да ми се обадят следобед.
От яхтклуба трябва да ми предложат моряк.
Не мога да чакам цял ден.
От Довил, но минахме през Ротердам. Чичо ми е сред най-добрите кормчии.
Трябваше да стигнем до Монте Карло, но уволнихме моряка,
защото крадеше мазут. Представяте ли си?
Не смея да си призная, но не познавам Монте Карло.
Там всички скучаят, затова ходим на групи.
Не обичам шумните места.
Отегчавам се. - Всички се отегчават.
Ще ви призная – мисля като вас.
В основата си съм селско чедо. Родена съм в Нюли.
Не се смейте, родителите ми са от Савоя.
Може би един ден ще се върна там.
"Неустоимият зов на родната земя."
От Джоузеф... Конрад.
Защо се смеете? - Защото сънувам...
сънят на всеки провинциалист, когато е бил на 15.
Сън, който не се сбъдва.
Влизаш в малка кръчма, накрай света,
и срещаш прекрасна жена. Заговаряш я
и сигурно тя те смята за идиот, защото трябва да се събудиш.
Г-н Монбернон... - Ако тази приказка може да продължи.
Вие няма да тръгнете до няколко дни, и ако имате желание
да поразгледате околността, между другото и лозята...
Благодаря. - Благодаря, г-н Монбернон.
Колко глупаво. - Какво?
Тръгнала съм без пари.
Взела съм си цигарите, запалката, документите...
и нито грош. Какво глупаво положение.
Колко хубаво! - Не се шегувайте.
Не се шегувам. Не се сещах как да ви поканя на вечеря
и случаят дойде. Възползвам се. Камий, една бутилка от 47-а.
О, не! - Моля ви, направете ми удоволствие.
Нека сънят продължи още малко. Иначе ще повикам полиция.
Да, да, ще я повикам. Наистина. За да ви задържа.
Знаете ли, че това е най-хубавия ден в живота ми.
А вие знаете ли, че сте демон?
Няма нищо. - Е, сигурно ще е утре.
Не вярвам. Утре е неделя. - Да, неделя е...
Ако пристигне нещо в понеделник, бъдете така добра и ми се обадете
в кафе "Де ла марин". - Разбира се. Ще изпратя детето.
Иска да си купи кормило и така си печели по някоя пара.
Браво! Животът е добър учител. Довиждане.
Ето те и теб. Тъкмо излизах. - Защото се прибирам ли?
Не те питам дали си обядвала. Чува се как храносмилаш.
Ако имаше поне малко чувство на приличие,
щеше да ми кажеш кой беше онзи господин.
Морис Монбернон, шампанското. Впрочем, обядва в една малка кръчма.
Препоръчвам ти я. - Благодаря.
Монбернон беше на съседната маса. Побъбрихме и утре ще го видя пак.
Ще ми показва разни неща. - Гравюри, щампи?
Избите си, скъпи. Има километри изби.
Не се цупи. Впрочем, ето, помислих и за теб.
Бяло месо от пиле. Казах, че имам дакел.
Дакел? - Да.
И колко пари остави в тази малка кръчма?
Успокой се, всичко е платено. Монбернон знае как да се държи.
Значи можеш да запазиш дрънкулките си.
Подскачай, колкото ти го позволяват годините,
но с моите бели коси не мога да се хвана на въдицата.
Предпочитам да гладувам. Впрочем, предупреждавам те, че оставам
единствен господар на борда. - Какво значи това?
Че ако твоя Монбернон дойде утре,
в негов интерес е да не преминава мостика.
Ще го изхвърля. - Значи си ял.
Не се изплъзвай. Предвид отношенията ни,
Монбернон сигурно не бърза да се срещне с мен.
Защо? Казах му, че си ми чичо. - Очарователно.
А ти какво предлагаш да му кажа? - Братовчед, брат, по-голям брат.
И докога отсъства? Вторник?
Не знаете ли къде мога да намеря г-жа Бонетан?
Добре. Благодаря. Не, нищо не й предавайте.
Днес определено нямате късмет с телефона.
Има такива дни. Имате много хубави ръце, госпожо.
Работата не им се отразява добре. - Тя ги облагородява.
Ало? Да? Да.
Ало? "Елисей" 12, два пъти?
Г-н Дювал за барон Антоан.
В Монте Карло? А дали не знаете къде мога да го намеря там?
Добре, ако г-н Дювал се обади от там, предайте му, че съм се обаждал.
Какво? От Вернизи.
Кой номер е тук?
Пет, във Вернизи. В "Ла Марн".
Точно така. Благодаря
Нека да ви сервирам нещо. Ще чакате по-лесно.
Не съм нетърпелив,
но ако държите, нека да е бяло сухо вино.
Ало? "Ла Плаза"? Дайте ми бара.
Жорж! Тук е барон Антоан.
Много добре. А ти?
Жорж, моля те, направи ми една услуга.
Както последния път в Довил. Да. Всъщност по-малко.
Да...
Разбирам.
Няма нищо. Извинен сте, приятелю.
До скоро.
Ето и вашето бяло вино.
Ако не е достатъчно студено, ще му сложа лед.
Няма ли да опитате? - Да.
Отлично е. - Добър ден на всички.
Добре ли сте, капитане? - Държа се.
Какво ще пиеш? - Същото.
Имате ли отговор за моряка? - Още не. В яхтклуба не бързат.
Питам ви, защото познавам един човек.
Остави, господинът е на друга вълна. - Искам да поговорим.
Да, моето момче, ако отговорът се забави,
ще се обърна към вашите услуги.
Запишете го на сметката ми. Ще го платя на връщане.
Не се притеснявайте, не бързам. - Благодаря, капитане.
Виждаш ли, Мария? Ако тръгна с него, ще бъде прекрасно.
Добре, не се вълнувай. Още не си тръгнал.
Г-н барон, дължите ми реванш и затова доведох аматьори.
Г-н Ролен, г-н Деламп и г-н Росиф. Барон Антоан.
Изглежда сте шампион? - Бих поиграл с удоволствие,
но не намирате ли, че е късно? - Отказвате ли реванш, г-н барон?
Ако го приемате така, правилата са си правила. Моля.
Каро, коз, взимам, и всичко това двойно.
Г-н барон, шансът май се обърна.
Да, от известно време. Сметката, моля
Не е трудно, прави пет почерпки. - Поздравления, господа.
Една за последно? - Не, благодаря.
Имам работа на борда. Продължавайте, господа.
Госпожо, бихте ли ми казали докъде я докарах?
Записвам всичко. Така сметката е по-лесна.
Щом е по-лесно... Лека нощ, Мария.
Лека нощ, г-н Антоан.
Какво е това? - Малко внимание.
Виж. "Морис Монбернон моли г-н барон Антоан
да приеме това в знак на дълбоко уважение."
Признай, че е много мило. - Този млад човек има добри маниери.
Но ако ще ми прилага собствените ми трикове...
Маниерите съм ги измислил аз. Продавам ги, не ги купувам.
Тони, Монбернон идва! Приеми го!
Тони, не ставай глупав!
Добър ден, скъпи Морис. - Моите почитания. Каква хубава къща!
Елате.
Надявам се, че не съм закъснял много? - Никак.
Съжалявам, но не знам дали чичо ми ще те приеме.
Прекара безсънна нощ. Седни. - Нещо сериозно?
Не, комари. Чете до късно и беше забравил да затвори прозореца.
Добре дошъл на борда на "Антарес", господине.
Благодаря за приема, господине.
Г-ца племенницата ви ме осведоми за вашите тревоги.
Г-н Монбернон хареса много "Антарес". - Чудесна е.
Имал съм и по-големи, но и тази не е лоша.
Още не съм ви благодарила за цветята.
Доставиха ми голямо удоволствие. А също и бележката към тях.
Нали, чичо? - Да.
Трябваше да се обърна към местната цветарка. Кошницата е малко...
Малко забавна. Напомня, че сме в провинцията.
Не съм противник на истинското. - Защо стоите прави? Седнете.
Искате ли малко скоч? - Не пия алкохол.
И ние не пием. Нали, Тони? - Не ме наричай "Тони".
Тя ми казваше така, когато беше малка и в устата на дете беше чаровно,
но сега звучи глупаво. Казвай ми "чичо" или "Жером". Защо не?
"Жером Наполеон".
Знаете ли, г-н барон, че можехме да сме роднини?
Учудвате ме, господине.
Вижте какво намерих в библиотеката на баща ми.
Енциклопедия на светското общество. Донесох я за вас.
Там е споменат някой си Антоан Наполеон Габриел,
капитан от конницата през 1814 г. - Моят прадядо. Бил е два метра.
Той е бил командир в Еперне. - Точно така.
И ако нашите фамилии не са били преместени
след поражението през 1870 г., вашият чичо Александър
щял да се ожени за сестрата на дядо ми, Одет Монбернон.
Те са били почти сгодени. - Виж ти!
Ето как родителите ми са пропуснали да станат известни.
Донесох за вас биографията на капитан Габриел.
Много мило. Успокойте се, млади момко.
Поземлената буржоазия струва колкото благородниците.
Като казахте "Монбернон", помислих... - Че името ми е като етикета?
И Суецкия канал се продава на борсата, но все пак си е канал.
Днес най-добрите фамилии са имена на коли, платове или гуми.
Племенницата ми не е в течение на тези неща. Не излиза много.
Домошарка е. Отлична домакиня, интелигентна, музикална...
Самият финес. Недостатъчно вятърничава.
Това недостатък ли е? - Не мисля.
Бих казал, че моята малка Перла е рядка перла.
Благодаря ти, Тони. - Обичате ли пъдпъдъци с грозде?
Готвачката ми ги приготвя чудесно, но за определен час.
Извинете, но ги поръчах за и половина. Идвате ли с нас?
Съжалявам, уговорих си бридж с приятели. Обещал съм.
Откажи го и ела. Лакомник такъв! - Не, не. Вървете, деца, вървете.
Ще си поговорите по-добре без мен.
Аз съм мълчалив човек. Стар морски вълк.
Наистина, съжалявам. - Надали.
Ще ви помоля все пак да доведете това дете не много късно.
Добре, г-н барон, но не сме свършили.
Ще хванем добрия случай. Паоло, имай вяра.
Г-н Антоан! - Да?
Копчето ви е зашито. - Благодаря.
И прихванах малко подплатата. - В морето нещата бързо се изхабяват.
Така е.
Вижте, вашата дама се връща.
Обича да се разхожда.
Какво разбирате под "моята дама"? - Не знам, вашата жена или приятелка.
Не ми е приятелка, а племенница.
Всъщност, това не ме интересува. Не ми дължите обяснение.
Капитане, това е ваше. - Да.
Ето те и теб. Питах се къде си. - Поиграх на дартс.
Какво е това?
Боб с наденички. Както виждаш, имам връзки.
Нищо ли няма да попиташ? - Искаш ли?
Тони, ако знаеш какво става! Невероятно!
Морис ми предложи да се оженим. - Не се учудвам.
Той има такъв вид... Е?
Утре иска да ме представи на майка си
и ми каза: "Сигурен съм, че ще те хареса." Представи си!
Ако те интересува мнението ми, не изпускай Монбернон.
Значи ти също полудяваш? Какво ви става на всички?
Виждаш ли ме да обикалям лозята и да се занимавам с делата на енорията?
Да, виждам те. А и ти също.
Аз? - Да, ти.
На път си да намериш това, което търсиш от 10 години – подходящ мъж.
Другите ти подаряваха огърлици, този ти предлага пръстен.
Монбернон е сериозен, солиден, има земи.
Точно там е проблемът. - Къде по-точно?
Прекалено добър е. Не ми казвай, че е толкова добър,
колкото изглежда. - Да, казвам ти го.
Монбернон е чист, ясен. Той ще се бие на война
и ще направи деца за следващата. Това не ти е рулетка в казиното.
Мислиш ли, че мога да му разкажа за живота си и за любовниците си?
Не се престаравай. Ако искреността беше необходимо условие за брак,
светът щеше да е пълен със стари моми.
Без формули, Тони. Говоря сериозно. - Аз също.
По-сериозно, отколкото предполагаш.
Чуй ме добре, скъпа Перла.
Ако ти кажа, че животът ти, от първия ти брак
до последната ти връзка е поредица от глупости, ще се съгласиш с мен.
Да, на 19 се омъжи за един блестящ офицер,
но не можеше да знаеш, че е педераст.
Това се случва само на младо момиче. - На 20 се разведох.
Разводът е решение, ако се беше омъжила пак,
но ти предпочете да живееш, да пътуваш.
В началото ги сменяше на три години, после на шест месеца, после на три.
Откога познаваш Садокан?
От два месеца. Накъде биеш, Тони?
Говори. - Ние можем всичко да си кажем.
В началото жените ме харесваха, защото имам сини очи.
После трябваше да имам кола, после по-голяма кола,
и накрая кораб. - Не казвай това.
Това е естествено. Ако бях само с раница, щеше ли да ме последваш?
Не вярвам, но... Все пак, Тони, кълна се...
Знам, харесваш ме. Харесваш стария акробат.
Но всеки предпочита акробат, който не си чупи врата.
Не се ли питаш защо чакам записа, а не взема такси до Париж?
То се плаща накрая.
Вярно, не бях помислила. - Аз да.
Но това значи да призная, че съм си счупил врата.
Вече сме се връщали с такси. - Да, преди десет години.
Той имаше сини очи и най-вече беше по-млад с десет години.
Колко бързо минават.
Какво, вече не ме харесват? - Още не.
Но ще дойде? - Уви, да.
Затова, повярвай ми, не отказвай къщата, свекървата,
която ще ти казва "моето момиче", службата в неделя
и тортите на рождените дни. Скачай във влака "Монбернон".
Може да е последният. - А ти?
Аз ще хапна един боб. Това мога да си позволя.
После трябва да помисля за линията си. Не се притеснявай за мен.
Не знам дали ще дойде записът или ще продам кораба.
Старият акробат има още въже пред себе си.
А ако се скъса, Тони? - Имам други в джоба!
Подскачам, танцувам, но винаги имам резервно въже.
Шегата настрана. Утре тръгваш с хубавия млад мъж
казваш "добър ден" на дамата и заживяваш в замъка.
Вярваш ли го, Тони? - Не се занимавай с Тони, чуй чичо си.
Искаш ли боб?
Да.
Г-н Антоан, тук ли сте? - Да.
Извинете за безпокойството. - Не ме безпокоите, Мария.
Краката ми са мокри. Не искам да изцапам.
Още ли вали? - Не виждате ли? Мокра съм.
Знаете ли, за обяд направих заешки бутчета и си казах:
"Може би г-н Антоан обича." - Много мило от ваша страна,
но не съм гладен. Впрочем, често пропускам обеда.
Така ли? - Имам много работа на борда –
проверки, корабния дневник, малко домакинство.
Племенницата ви тук ли е? - Не.
Ако сте сам тази вечер, ако тя не се върне за вечеря,
ще направя задушен заек. Ако ви се прияде...
Тази вечер? Защо не? Впрочем... Да, ще дойда.
Благодаря, Мария.
Няма защо. Аз ви благодаря.
За клиентите обикновено почивам в понеделник вечер. Така че...
ще вечеряме на спокойствие.
Ето и менюто. Супа, задушен заек, салата и сирене.
Сиренето го правим тук. Казва се "Ромили". Не знам дали ще ви хареса.
Сигурно. Тук всичко ми харесва. - А това божоле?
Чудесно е! - Седнете. Ей сега идвам.
Ако ще стоите права през цялото време, идвам да ви помогна.
Клиент, който става да ми помага? Искам да видя това.
Вярно, че вие не сте клиент като другите. Не съвсем.
Забелязах. Имам право на цветя.
Не бях виждал тази прическа, тази рокля.
Слагам я в неделя. Чакайте, ще ви сервирам.
Страхувах се, че няма да харесате супата,
тъй като в шикозните ресторанти сервират друго.
Казват му "консоме", но си е супа и не струва колкото вашата.
Намерихте ли си моряк? - Не. Бихте ли ми дали малко хляб?
Благодаря.
А вашият запис пристигна ли? - Не, и това е много странно.
Племенницата ви замина ли? - Да.
Съвсем ли? - Така мисля.
Вземете си още супа. - Стига ми толкова.
От колко време сте тук, Мария? - От 14 години.
Заселих се тук от раждането на сина ми.
Имате син? - Голямо момче е.
Матурата му е след две години. Сега е в гимназията в Еперне.
Как се казва? - Виландие, като мен.
Не носи името на баща си.
Питах за малкото му име. - Андре.
Преди войната имах магазинче за бельо в Шалон.
Веднъж... мина един мъж с тънки мустаци.
Така и не разбрах какъв бизнес имаше.
Обичаше колите. Имаше една много бърза
и един ден замина. - А вие?
Напуснах Шалон и дойдох тук.
В началото много скучаех.
После започна да ми харесва. - Разбирам ви.
Да не изстине?
Искате ли да ви сипя? - Да.
Възпитавали са ме да вземам малки парчета, пък аз обичам големите.
Когато не плавате, в Париж ли живеете?
Да. По два месеца в годината. След състезанието за купата
прекарвам в Довил. През септември съм на юг.
Според вас, колко струва една къща тук?
Не замък, а удобна къща, с малка градинка, като тази?
Тази тук има и склад. Не е същото.
Но за три, три и половина милиона ще се намери.
Наполовина, колкото струва "Антарес". - Не е същото.
Но ако сте решили да се установите...
Не ви виждам как ще живеете тук.
Аз пък започвам да се виждам. Ставам все по-добър на дартс.
Какъв приход има една такава малка къща?
Е, не може да изхрани десет души.
Мисля, че трябва да има тераса. Хубаво нещо са терасите.
Защо ме гледате така? Чудно ли е, че казвам това?
Не бях забелязала... че имате сини очи.
Мислех, че са сиви. Сигурно зависи от времето.
Не, зависи как ги гледаш и когато са сини, това е добър знак.
Тук ли е капитанът? - Можеше да кажеш "добър ден".
На борда ли е? - Сигурно. Какво има?
Записът му пристигна. Г-жа Фойю ме изпраща.
Два милиона в банкноти. Фойю направо се побърка.
На нейно място два милиона е шок, дори за днешни времена.
Зависи за кого. - Този човек сигурно е в петрола.
...седем, осем, девет, десет.
Един милион и тук още един – прави два. Избройте ги пак.
Няма нужда. Освен това, госпожо, вие сте най-честната жена на света.
20 години в пощите. Ето, дете, за кормилото ти.
Но това са 10 000 франка! - Нямам дребни.
Но не ми връщайте монети, късат ми джобовете
Дръж, моряко. Да тръгваме!
Чакайте, не затваряйте. Мисля, че е той.
Добър ден, господа. - За вас е. От Монте Карло.
Г-н Давал или Дювал. - Леон Дювал.
Ало? Леон? Много добре!
Защо се обаждаш?
Щях да ти поръчам нещо, но се оправих.
Както винаги. Какво друго?
Не те е срам! На твоята възраст?
А картите вървят ли? Добре, разбойнико.
Събирай си парите, че идвам.
Към края на седмицата ще съм на котва и те предупреждавам,
че направо мога да съсипя банката.
Запази ми стая.
Не, самостоятелна. Ще ти обясня.
Така.
Точно така. Дочуване, Леон.
Моряко, заеми се с мазута и провизиите.
Мария, сметнете и покупките на моряка и кажете какво ви дължа.
Нищо не ми дължите. - Дължа ви!
И добавете една почерпка за всички.
Донесохте ми късмет, Мария.
Бяхте моето спасение и един щастлив момент в живота ми.
Какво ви става? - Изгорих се.
Причиних ви болка ли? - Никак.
Каквото ви казах, е вярно. Мислех го наистина.
Снощи в един момент ми се прииска записът да не дойде.
Но той дойде. - Да. Това е моята драма.
Всичко идва, но ще си отиде. И корабът също.
Само монокълът ми остава, но не ми трябва.
Между нас да си остане, виждам по-добре с очила.
Но това не е вашият стил. Съвсем не е. Вярвайте ми.
Наистина. Имам вид на собственичка на бистро и съм такава.
Докато аз имам вид на адмирал, но съм стар пътуващ театър.
Все пак ще ви призная нещо, Мария. До сега съм правил само глупости.
Сега съм на път да направя първата си грешка.
Идва ли най-после тази почерпка? - Шампанско за всички!
Мария, на коя дата сте родена? - На 17-и юни.
Като стигна в Монте Карло, същата вечер ще заложа на 17,
докато се падне, и така ще си получите терасата.
Много сте мил. - Това е думата – "много мил".
Винаги съм бил много мил.
преводач – неизвестен –
субтитри НИКЧО