Traducere și adaptare: Eugen Roșu resincronizare CODYBOSS1969
Ajuns la sfârșitul vieții mele de păcătos,
în vreme ce cărunt îmbătrânesc asemenea vremii,
mă pregătesc să aștern pe această piele
mărturia faptelor uimitoare și înspăimântătoare
la care mi-a fost dat să iau parte în tinerețe
pe la sfârșitul anului întru Domnul 1327.
Fie ca Domnul Dumnezeu să mă învrednicească
să fiu martorul prin care să poată să transpară întâmplările
petrecute la o abație uitată de lume în nordul Italiei.
O abație care, chiar și astăzi, e drept și cu credință,
să nu i se rostească numele.
Un palimpsest al romanului lui Umberto Eco
N U M E L E T R A N D A F I R U L U I
Traducere și adaptare: Eugen Roșu resincronizare CODYBOSS1969
Fie ca mâna să nu-mi tremure acum când mă pregătesc
să răscolesc trecutul și să reînviu ciudatul blestem
care mi-a apăsat sufletul când am pășit dincolo de crenelurile abației.
Să-i spunem?
Nu. O să caute unde nu trebuie.
Dar...
dacă descoperă și singur?
Îi supraestimezi harurile.
Sfinția Ta, o singură instituție are căderea să investigheze aceste fapte:
Sfânta Inchiziție.
Dumneavoastră ce părere aveți, venerabile Jorge?
Dragii mei frați...
Las celor mai tineri asemenea chestiuni lumești.
Adso?
- Da, mastre. - Ca să stâpânești natura,
trebuie mai întâi să înveți să-i dai ascultare, da?
Așa că, întoarce-te pe esplanadă, înconjoară edificiul prin stânga,
intră în curte prin dreapta și acolo ai să găsești locul ce-l cauți,
în spatele celei de-a treia arcade.
Dar mi-ați spus că n-ați mai fost niciodată în această abație.
Când veneam, am văzut un frate care se grăbea într-acolo.
Dar a ieșit mult mai încet, cu o figură liniștită.
Mulțumesc, maestre.
În numele ordinului Benedictinilor
mă simt onorat să vă urez bun venit în abația noastră, vouă
și fraților voștri franciscani.
Au sosit și ceilalți delegați?
Da, Ubertino din Casale a sosit de câteva săptămâni...
Mâine îi așteptăm și pe ceilalți.
Cred că sunteți obosit, după un drum atât de lung.
Nu în mod deosebit.
Deci, n-aveți nevoie de nimic?
Nu, mulțumesc.
Ei, bine... Nu-mi rămâne...
Decât să vă urez multă pace.
Sunt mâhnit să aflu că unul dintre frații voștri
a plecat de curând întru Domnul.
Da, e o pierdere dureroasă.
Fratele Adelmo era unul din principalii noștri miniaturiști.
- Este vorba de Adelmo din Otranto? - L-ați cunoscut?
Nu, dar i-am cunoscut și i-am admirat opera.
Umorul și ilustrațiile sale comice ajunseseră deja cunoscute.
Se spune că era foarte tânăr
A, da! Într-adevăr, era foarte tânăr.
Un accident, fără îndoială...
Da, precum spuneți, un accident.
Ei, bine... atunci eu...
Frate William...
Pot să vă vorbesc deschis?
Păreți foarte dornic s-o faceți.
Când am aflat că veți sosi în abația noastră,
mi-am spus că este răspunsul la rugile mele.
Mi-am zis: «Iată omul care cunoaște atât firea umană...
cât și dramele obscure ale Răului»
Într-adevăt, moartea fratelui Adelmo a produs o mare tulburate
în sufletele călugărilor.
Este novicele meu, Adso...
fiul cel mic al baronului de Melk.
Dar, vă rog, continuați!
Am descoperit cadavrul după o furtună cu grindină...
înfiorător de mutilat...
zdrobit de o stâncă la piciorul donjonului...
Chiar în dreptul unei ferestre care... Cum să zic?
- Care... - Care a fost găsită închisă.
- V-a mai spus cineva? - Dacă era deschisă...
n-ați fi amintit de tulburarea sufletelor călugărilor, ci mi-ați fi spus...
- că a căzut de acolo. - Frate William...
Fereastra aceea nu poate fi deschisă...
și nici geamul n-a fost spart.
Nu se poate ajunge pe acoperiș.
Înțeleg. Și în lipsa unei explicații firești...
călugării pun totul pe seama supranaturalului.
De aceea am nevoie de sfatul unui om ascuțit la minte.
Care să ascundă faptele și destul de prudent...
ca, la nevoie, să ascundă totul până la sosirea delegației papale.
Îmi pare rău, dar știați că nu mă mai ocup de mult de așa ceva.
Nu vreau să vă mai încarc și cu problemele mele, dar...
dacă nu reușesc să-mi liniștesc oamenii
nu-mi rămâne decât să apelez la Inchiziție.
Acela este marele Ubertino din Casale...
Unul din marii conducători spirituali ai ordinului nostru.
Vino!
Mulți îl consideră un sfânt...
Dar alții l-ar arde pe rug ca eretic.
Lucrările sale despre sărăcia clerului
nu sunt cărțile de căpătâi ale prelaților pontificali.
Așa că acum trăiește în afara legii.
Dragi franciscani...
trebuie să părăsiți îndată locul acesta.
Diavolul și-a găsit sălaș în această abație.
Ubertino, sunt eu, William
William din Baskerville.
Nu, nu, William e mort.
William... Fiul meu...
Iartă-mă!
Ți-am pierdut de mult urma!
M-am străduit din răsputeri să fiu uitat.
Când am auzit de necazurile tale...
m-am rugat de Fecioara Maria să facă o minune.
Atunci, Sfânta Fecioară ți-a ascultat ruga.
Iată-l pe novicele meu, Adso din Melk.
Mi l-a încredințat tată-său să-i desăvârșesc educația.
Ia-l de aici imediat! N-ați aflat...
că diavolul aruncă tineri pe fereastră?
Avea ceva feminin...
ceva diabolic... acel călugăr tânăr care a murit.
Avea o privire de fată.
S-a spus că a încercat să facă un pact cu diavolul.
Feriți-vă de locul acesta!
Bestia mârșavă e încă printre noi.
O simt, chiar acum... Aici...
chiar între aceste ziduri. Mă tem pentru tine, William...
pentru mine, pentru întrunirea care va avea loc...
Fiul meu! Ce vrenuri trăim!
Dar să nu-l înspâimântăm pe tânărul nostru prieten.
E frumoasă, nu-i așa?
Când o femeie... din firea ei perversă...
ajunge sublimă prin santificare...
Apoi poate deveni cel mai nobil vehicul al grației.
Frumoși îi sunt sânii,... care hrănesc un singur prunc.
- Nu-mi place locul acesta. - Chiar așa?
Eu îl găsesc foarte palpitant. Vino!
Dragul meu Adso, n-avem dreptul să ne lăsăm influențați...
de zvonurile necugetate ale Anticristului.
Mai degrabă, să ne punem mintea la contribuție...
și să ne străduim să dezlegăm acest mister.
Căci pentru ce vei da pe pământ...
vei găsi însutit în Ceruri.
Maestrul meu credea în Aristotel, marele filozof grec...
pentru deosebita lui inteligență și logică.
Din nefericire, temerile mele n-au fost...
simple fantasme ale imaginației mele bogate.
Un sfârșit tragic pentru un miniaturist atât de strâlucit.
Încă o pomană generoasă oferită de Biserică acestor sărmani.
Spune-mi! Dacă n-a căzut din turnul acela, ci de undeva, de acolo...
apoi trupul s-a rostogolit pe aici, în jos? Ce zici, Adso?
Deja nu mai avem nevoie de Diavol.
Sunt urme de sânge.
De acolo a căzut.
A sărit.
- Adso, mă asculții? - Da, a sărit.
A sărit? Vreți să spuneți că s-a sinucis?
Da, altminteri de ce să se cațere acolo în toiul furtunii?
Cu siguranță, nu ca să admire priveliștea.
Poate... că la ucis cineva.
Și apoi s-a cățărat până acolo cu cadavrul după el?
Era atât de ușor să scapi de el aruncându-l prin trapă.
Nu, dragul meu Adso, este elementar.
Sinucidere?
Credeți că este un loc părăsit de Dumnezeu?
Cunoști vreun loc unde Dumnezeu să se simtă ca acasă?
Ne rugăm bunului Dumnezeu ca El să nu aibă nici un motiv...
să bănuiască printre noi o prezență malefică...
fie pe această lume, fie în alta.
Îi mulțumim Domnului Dumnezeu ca dezbaterea noastră...
pe care avem cinstea să o găzduim...
să se desfășoare fără urmă de teamă.
De asemenea, să-I mulțumim că ni L-a trimis pe fratele William
a cărui clarviziune în precedentele misiuni...
deși împovărătoare pentru el... ne-au fost de mare ajutor aici.
Fie ca liniștea și pacea...
să-și găsească din nou sălaș în sufletele noastre.
Un călugăr e dator să tacă.
Și să nu spună ce gândește...
decât dacă e întrebat!
Un călugăr n-are voie să râdă!
De aceea sunt proști pe lume...
cei care-și schimbă glasul în râs.
Maestre, pot să vă întreb...
despre ce îndatoriri împovărătoare este vorba?
N-ați fost dintotdeauna călugăr?
Chiar și călugării au un trecut, Adso.
Acum, încearcă să dormi!
Dar...
Da, maestre.
Înțelepciunea aduce cu sine tristețe.
Cine își sporește cunoașterea...
își sporește și suferințele.
Nenorocire!
S-a întâmplat o nenorocire!
Părinte! A avut loc o tragedie la porcărie!
Haide! Haide, repede!
Acesta, recunosc, nu s-a sinucis.
Apă!
Venanzio, traducătorul de limbă greacă!
E numai vina mea. Dacă v-aș fi ascultat,
această tragedie, putea fi evitată.
Sfinția Ta, am certitudinea că fratele Adelmo și-a luat singur viață.
Și am de gând să aflu dacă această moarte are legătură cu cealaltă.
«După grindină, la al doilea sunet de trâmbițăă...»
«marea s-a prefăcut în sânge.»
- Priviți... e sânge. - Prorocirea Apocalipsei.
«La a treia trâmbiță, a căzut o stea...»
«în străfunduriele apei.'
Diavolul e aici!
Vlăstarul de răcușor ras tratează diareea.
Iar cepele, adminiatrate în cantitate mică
încălzite și umede, pot prelungi erecția bărbatului.
Celor care nu pot fi călugări, bineînțeles.
Recurgi de multe ori la arsenic, frate Severin?
Da, desigur.
E un leac eficient împotriva tulburărilor nervoase.
dacă e luat în doze mici.
Și în doze... mai puțin mici?
Moarea.
Cu ce se ocupa nefericitul ăsta?
Era cel mai bun traducător de greacă pe care îl aveam.
S-a consacrat în întregime operelor lui Aristotel.
Era prieten cu tânărul și frumosul Adelmo?
Da, chiar foarte buni; lucrau împreună în scriptorium.
Dar ca niște frați, mă înțelegeți? Nu ca...
Vreau să zic... carnea poate tenta atât în armonie cu natura,
cât și în contra naturii.
Dar cei doi frați nu aveau asemenea înclinații... dacă mă înțelegeți.
«Penitengiazite»!
Păzește-te de Satana, care vrea să-ți ia sufletul.
Moartea este supremă.
Îmi contempli sanctuarul?
Acolo, îl avem pe Diavol.
La fel de urât ca Salvatore.
Fratele meu mai mic, penitenziagite.
«Penitentian agite»? (Pocăiți-vă)
N-am spus așa!
Ai spus «penitentian agite». Te-am auzit.
Nobile parinte, «magnifico»!
Nu pronunț prea bine. Am spus «penitență».
Sunt călugăr. Sfântul Benedict! Sfântul Benedict!
Salvatore, vino aici.
Maestre, pe ce limbă vorbește?
Toate și nici una.
Și ce cuvânt ați repetat amândoi?
«Penitentian agite»?
- Ce înseamnă? - Că fără îndoială...
cocoșatul a fost cândva un eretic.
«Penitentian agite» era strigătul de adunare al dolcinienilor.
Dolcinienilor? Ce sunt aceștia, maestre?
Cei care cred în sărăcia lui Hristos.
Ca noi, franciscanii.
Dar, de asemenea, declară că toți trebuie să fie săraci.
Apoi, i-au ucis pe cei bogați.
Vezi tu, Adso...
Între viziunea extatică și frenezia păcatului...
nu-i decât un pas.
Atunci, să nu-l fi ucis el pe traducător?
Nu, episcopii pântecoți și preoții înstăriți...
nu sunt de partea dolcinienilor.
Rareori, specialiști în Aristotel.
Dar poate ai dreptate, să fim cu ochii-n patru.
Avem noroc că pământul a fost înmuiat de zăpadă.
E ca un pergament pe care criminalul și-a lăsat semnătura,
fără voia lui.
Poftim, ce înțelegi, de exemplu, din aceste urme?
Sunt... de două ori mai adânci decât celelalte, Meastre.
Bravo! Și ce concuzie tragem de aici?
Că omul era foarte greu?
Categoric! Și de ce era așa de greu?
Pentru că... era foarte gras?
Sau poate pentru că se împovărase cu un alt om.
Să ținem minte desenul tălpii acestei sandale.
Dar urmele duc de la urcior în această direcție.
Adso, nu te-ai gândit că poate...
omul a mers cu spatele, trăgând cadavrul după el...
încât călcâiele au lăsat urmele pe care le vezi.
Și acum, unde la întâlnit eruditul traductor de gracă...
pe autorul anonim al morții sale?
Frate bibliotecar...
Poate ne îngăduiți să examinăm opera celor doi nefericiți...
care, cu atâta durere, au plecat la Domnul.
- Cererea voastră e neobișnuită. - La fel și împrejurările morții lor.
Fratele Adelmo lucra acolo.
Ochi de sticlă înrămate!
Un măgăr le predă episcopilor Sfânta Scriptură.
Papa e un vulpoi, iar Abatele, un maimuțoi.
Avea un talent deosebit pentru imagini comice.
Un câlugăr n-are voie să râdă! Numai proștii râd degeaba!
Sper că vorbele mele nu v-au jignit, frate William...
dar i-am auzit cum râd din nimic.
Oricum, voi franciscanii aparțineți unui ordin...
care este foarte îngăduitor cu veselia.
Da, este adevărat. Sf. Francisc nu-i displăcea râsul.
Râsul este respirația diavolului, care deformează ligamentele feței...
și-l face pe om să semene cu o maimuță.
Maimuțele nu râd. Râsul este o însușire umană.
La fel și păcatul. Iisus n-a râs niciodată.
Sunteți atât de convins?
Nu se pomenește în Biblie că ar fi râs.
Dar nici nu se pomenește că n-ar fi făcut-o.
Se spune că sfinții înșiși foloseau comedia...
pentru a-i satiriza pe dușmanii credinței.
De pildă, când păgânii l-au cufundat pe Sf. Mauro...
în apă clocotită, acesta s-a plâns...
că baia e prea rece. Sultanul și-a băgat degetele în apă...
- și s-a opărit. - Un sfânt...
bâgat în apă fiartă nu joacă feste copilărești.
Își înăbușă țipetele și suferă pentru adevăr.
Totuși, Aristotel și-a consacrat al doilea volum al «Poeticii» comediei...
ca instrument al adevărului.
Ați citit această lucrare?
Bine-nțeles că nu. Manuscrisul s-a pierdut de mai multe veacuri.
Ba, nu! N-a fost niciodată scris!
Pentru că providența nu îngăduie proslăvirea frivolităților.
- Nu, nu sunt deloc... - Destul!
Această abație e umbrită de suferință, iar voi vreți...
să ne abateți jalea prin această zeflemea!
Iertați-mă, venerabile Jorge. Remarcile mele au fost cu adevărat nelalocul lor.
Care a fost pupitrul traducătorului de greacă?
Acesta.
Haide, Adso!
- Ce ai înțeles din această vizită? - Că n-am venit aici să râdem.
Ai băgar de seamă cum sunt rânduite cărțile pe rafturi?
Toți acei copiști, traducători, cercetători...
cugetători... Unde sunt cărțile necesare muncii lor...
și pentru care este atât de vestită această abație?
Unde se află, așadar, aceste cărți?
- Mă puneți la încercare? - Cum adică?
Cu tot respectul...
de câte ori îmi puneți o întrebare, se pare că aveți deja răspunsul.
Știți unde sunt cărțile?
Nu, dar cred că turnul de colo conține și altceva decât aer.
Ați remarcat ușa aceea mică, pe care bibliotecarul a închis-o când am intrat?
- Da. - Duce la bibliotecă?
Maestre! Repede! L-am prins!
- Gata! - A vrut să ne omoare!
Salvatore!
Vă rog, nu-i vorbiți Abatelui de trecutul lui.
Nu e vinovat de crimele din această abație. Jur!
Frate Remigio, prețul tăcerii mele vor fi câteva informații.
N-am înțeles de ce maestrul a îndepărtat atât de repede...
bănuielile mele asupra acelui cocoșat eretic...
și nici de ce se grăbea așa să viziteze donjonul.
Nu puteam rezista ispitei...
de a intra în bibliotecă și să privesc cărțile.
N-are broască! După cum am bănuit, este zăvorâtă din interior.
Și cum intrăm?
Cu siguranță, trebuie să mai existe o intrare.
Să vedem ce încerca să ascundă de noi azi-dimineață...
călugărul cu făța rotundă ca luna!
Micuțele caractere grecești.
Parcă niște furnicuțe și-au înmuiat picioruțele în cerneală.
«Bucură-te de defectele vulgului.»
E scris cu zeamă de lămâie...
Sagetător... Soare... Mercur...
Scorpion.
E un mesaj codificat... în alfabet zodiacal.
Ne îndrumă, dar încotro?
Hei, cine e acolo!? Cine e?
- Sticlele mele de mărit... - Erau pe carte.
Tu ia-o pe acolo!
Unde te-ai ascuns, drac împielițat? Arată-te!
Știu că ești acolo. Te simt după miros.
Ce-i cu tine? Ți-e frică de mine?
Te găsesc eu, târâtură.
Cine era ea, creatura aceea...
revărsată din noapte precum lumina zorilor...
seducătoare ca luna, strălucitoare ca soarele...
de temut ca o oaste gata de luptă?
Bună seara, Salvatore.
Deci, aici îi prinzi?
Aici sunt «piu grassi», mai grași.
Și... tu îi mănânci?
- Vrei și tu? - Nu, mulțumesc!
«Estulenta», «ich bin» bun «catolico».
Dacă tu ești un bun creștin atunci vorbește.
Deci, Adelmo i-a dat pergamentul lui Berengario?
Nu, nu, il tradnslo... tran...
Traducătorului! Venanzio, călugărul negru!
Ce s-a mai întâmplat apoi?
Maestre! Veniți repede înăuntru! Am mai găsit unul.
Ți-ai pierdut bunul-simț, băiete?
Ai mai văzut tu om cu o cutie toracică atât de largă...
să adăpostească o inimă așa de mare?
Este inimă de bou.
Probabil că unul dintre călugări i-a făcut-o cădou fetei...
în schimbul favorurilor ei.
Fată? Care...?
Țărăncuța pe care am văzut-o furișându-se afară.
- Vreun călugăr slut. - De ce slut?
Dacă ar fi fost tânăr și chipeș, fără îndoială că fata...
i-ar fi acordat favorurile pe niminc! Nu-i așa?
Oricum, ce s-a petrecut în această bucătărie puturoasă...
n-are de-a face cu ancheta noastră.
Și cocoșatul m-a convins că fratele Berengario,
bibliotecarul asistent, este cheia întregii enigme.
- Ce spuneai? - Nimic, maestre.
Bine!
Maestre.
Aș vrea să va spun ceva.
Știu.
Vreți să mă spovedesc vouă?
Mai de grabă, aș vrea să-mi povestești ca unui prieten.
Maestre...
Ați fost vreodată...
îndrăgostit?
Îndrăgostit!?
- De nenumărate ori. - Adevărat?
Desigur. De Arsitotel, de Ovidiu, de Virgiliu.
Nu, nu. Mă refeream la...
Nu cumva amesteci dragostea cu dorință?
Credeți?
Nu cred nimic.
Nu-i vreau decât binele.
Vreau să fie fericită. Vreau să scape de sărăcie.
Vai, mie!
- De ce «vai, mie»? - Ești îndrăgostit?
E rău?
Pentru un călugăr, apar câteva probleme.
Oare nu așează Sf. Toma D'Aquino iubirea deasupra tuturor virtuților?
Da, iubirea de Domnul, Adso. Iubirea de Dumnezeu.
Dar iubirea pentru... o femeie?
Pentru o femeie? Toma D'Aquino știa puține.
Sfânta Scriptură e limpede. Proverbele ne pun în gardă.
Femeia acaparează sufletul prețios al bărbatului.
Pe când preoții ne spun:
«Mai amară decât moartea este femeia!»
Da, dar voi ce credeți, maestre?
Categoric, nu mă pot lăuda cu experiența ta...
dar, mărturisesc, mi-e greu să cred că...
Dumnezeu ar fi creat o asemenea ființă...
fără s-o dăruiască măcar cu câteva virtuți.
Ce viață tihnită am duce fără iubire, Adso!
Atât de liniștită... atât de calmă...
și atât de searbădă.
Doamne, ne-ai călăuzit pașii spre acest refugiu...
al păcii sufletești, căci năzuiești spre împăcare...
la fel de mult ca și noi, franciscanii.
Haideți, fraților!
Frate Berengario?
Probabil, se ascunde pe undeva...
cu cartea și cu sticlele mele de mărit.
Frate Berengario?
Maestre, priviți, ușa!
Frate Malachia!
Îl căutam pe asistentul dumitale, fratele Berengario.
- Este aici? - Nu, nu este.
Înțeleg. Știți unde l-aș găsi?
Nu.
Să fie sus, în bibliotecă?
Nu.
Sunt curios să văd biblioteca. Îmi dați voie?
Nu.
De ce?
Este porunca fermă a Abatelui.
Nimănui nu-i este îngăduit să intre în bibliotecă...
cu excepția mea și a asistentului meu.
Înțeleg! Vă mulțumesc încă o dată.
Poate a pățit ceva.
Poate îl găsim în apă.
- Ce? - Al treilea sunet de trâmbiță...
cum spunea Ubertino. Apocalipsul după Sf. Ioan.
Nu-i cartea pe care o căutăm.
Un pui de găină pentru voi? Seamănă mai mult cu o vrabie.
Franciscani.
Bun sosit la noi, frate Michele.
Și tuturor delegaților franciscani.
Hei, târfă... Treci la rând.
Salvatore, dă-i drumul!
Fratele acesta este Cuthbert din Winchester...
unul dintre cei mai iluștri invitați.
Veniți, Preasfinția Voastră. Trebuie să vă vorbesc degrabă!
Abatele și toți ceilalți frați au convenit...
că diavolul și-a făcut sălaș între aceste ziduri.
Da, chiar el!
Unica mărturie a prezenței lui, pe care am sesizat-o...
este dorința tuturor de a-l vedea la lucru.
Și dacă Ubertino are dreptate, iar tu te înșeli?
Nu uita William, această întrunire este crucială pentru noi toți.
Îl bănuim pe Papă că vrea să ne destrame ordinul.
- Și să ne proclame eretici. - Da, și să ne proclame eretici.
Nu trebuie să interoghez decât un singur călugăr și totul se lămurește.
William, ne punem toată speranța în dumneata.
Pentru Dumnezeu, nu abuza.
Frate William.
Ai găsit o carte în limba greacă?
Am avut dreptate.
Da, la fel și Apocalipsul.
- Trebuie să vorbim. - Da, neapărat.
Am multe de spus.
Îndată ce noi doi vom examina cadavrul.
O baie cu flori de tei alină uneori durerile.
Era stângaci?
Da, da, fratele Berenger era pe invers în mai toate.
Mai sunt stângaci în abație?
Din câte știu eu, nu.
O pată de cerneală.
Presupun că nu scria cu limba.
- Câteva rânduri în limba greacă. - Da, scrise de Venanzio.
Simple note de lectură asupra cărții pe care o citea...
chiar înainte să moară. Vedeți cum se schimbă caligrafia?
De aici, a început agonia morții. Și ce concluzie tragem de aici?
O pată de vopsea albastră.
Da, dar o pată de un albastru deosebit...
amestecată de miniaturistul vostru, fratele Adelmo...
care a avut acest pergament înaintea lui Venanzio.
De unde știți? Pentru că aceste însemnări...
au acoperit petele lui Adelmo, și nu invers.
Frate William...
Se știe că un mister teribil învăluie abația noastră.
Totuși, n-am desclușit nimic, din descrierea obscură...
ce ar trebui să ne lumineze.
Adso, lumina.
Cineva se străduiește din răsputeri să acundă o taină...
de mare anvergură.
Caligrafia este, fără îndoială, a unui stângaci.
Singurul stângaci de aici este... sau mai bine zis a fost...
fratele Berengario, asistentul-bibliotecar.
La ce cunoștințe tainice nu avea acces?
- Am impresia că vreți să-mi spuneți. - La bibliotecă, la cărți interzise.
Cărți dăunătoare spiritului.
Toată lumea cunoaște pasiunea asistentului...
pentru băieții chipeși. Când frumosul Adelmo...
a dorit să citească una dintre aceste cărți interzise...
Berengario i-a oferit cheia de acces...
la acel pergament...
în schimbul unei mângâieri contra firii.
Destul, William.
Adelmo a acceptat și s-a pretat dorințelor murdare ale lui Berengario.
Apoi, măcinat de remușcări a hoinătit...
prin cimitir, unde s-a întâlnit cu traducătorul de greacă.
- De unde știți? - A existat un martor.
Cocoșatul...
Acesta l-a vâzut pe Adelmo înmânându-i pergamentul lui Venanzio...
apoi a fugit sus, în turnul cel mic...
și și-a luat viața aruncându-se de la fereastră.
În noaptea sosirii mele aici, când Berengario se autoflagela...
Venanzio, urmând instrucțiunile de pe pergament...
a intrat în biblioteca interzisă și a găsit cartea.
A luat-o de pe pupitrul acestuia și a început să o citească.
După ce a scris acele citate misterioase...
a murit cu o pată neagră pe deget.
Asistentul i-a descoperit cadavrul...
și l-a târât lână la porcărie că să înlăture bănuielile asupra sa.
Dar și-a lăsat autograful în urmă.
Cartea rămăsese pe pupitrul traducătorului.
Berengario s-a întors noaptea trecută în scriptorium și a citit-o.
Curând după aceea, cuprins de dureri atroce...
a încercat să facă o baie cu flori de tei...
și s-a înecat.
Și el avea un deget negru.
Toți trei au murit din cauza unei cărți ucigașe...
sau pentru care, unii oameni ucid.
De aceea, vă conjur să-mi îngăduiți să intru în bibliotecă.
Frate William, mândria te orbește.
Din dorința de a-i idolatriza pe alții...
nu vezi ce este limpede pentru toți cei din această abație.
A sosit delegația papală. Bernardo Gui.
Mulțumesc, frate William.
Vă suntem recunoscători pentru eforturile depuse...
dar acum vă rog să vă retrageți...
și să renunțați la alte investigații.
Din fericire, o dată cu delegația papală a mai sosit cineva...
care e un bun cunoscător al hățișurilor întunecate ale Răului.
O persoană pe care, sunt convins, că o cunoașteți.
Bernardo Gui...
trimisul Inchiziției.
Maestre, cine este Bernardo Gui?
William, am răscolt toată abația după tine.
Michele vrea să vorbească cu tine acum.
Singur.
- Știi cine a venit? - Știu. Bernardo Gui.
Ubertino trebuie dus într-un loc mai sigur.
Am aranjat totul. Doat tu ne mai îngrijorezi.
Renunță la toate aceste investigații inutile.
Concluzii eronate.
Acesta este adevărul. Eu am dreptate.
William are dreptate! El are mereu dreptate.
Oricare ar fi urmările...
pentru el sau pentru alții... William din Baskerville...
se dovedește că are dreptate.
Oare nu vanitatea și mândria...
te-au făcut să intri, cândva, în conflict cu Bernardo Gui?
Nu te juca de două ori cu soarta ta, William.
Nici Împăratul nu te mai salvează dacă te pui cu Bernardo.
Carnea dăduse uitării păcatul pe care ea...
mi-l dăruise. Dar sufletul nu putea să o uite.
Și acum?
Acum că am văzut-o în mijlocul sărăciei în care trăia...
i-am mulțumit Domnului că sunt franciscan.
Doream să-i transmit că nu eram membru...
al acestei abații, ci al unui ordin ce se dăruia...
eliberării săracilor din suferințele lor fizice.
și depravării spirituale.
Adio, William, ești nebun și arogant.
Dar te iubesc și nu voi pregeta să mă rog pentru tine.
La revedere, copile dragă.
Încearcă să nu iei prea multe exemple rele de la maestrul tău!
Gândește prea mult. Se încrede întotdeauna...
în deducțiile din mintea sa...
înloc să se lase subjugat de capacitățile profetice...
ale sufletului. Învață să-ți pui mintea...
la contribuție. Plângi pe rănile Domnului nostru Iisus Hristos...
și aruncă acele cărți!
Are ceva Ubertino pe care l-am invidiat mereu.
Nu uitați prieteni, temeți-vă de sunetul celei din urmă trâmbițe.
Următoarea va cădea din cer. Apoi, vor veni o mie...
- de scorpioni. - Da, da, nu vom uita.
Care te înspăimântă mai mult?
Toate.
Privește mai de aproape.
- Aceea. - La fel am ales și eu.
După tine.
Aici sunt temeliile donjonului.
Dar cum ajungem în bibliotecă?
Șobolanilor la place pergamentul, mai mult chiar decât învățăceilor.
Să ne ținem după el.
166, o ușă cu arcadă, 167...
168, 169, 170...
Știam eu.
Adso! Am avut dreptate!
Îți dai tu seama, Adso...
că ne aflăm într-una dintre cele mai mari biblioteci ale Creștinătății?
- Cum dăm de carte? - Cu răbdare.
«Beatus de Liebana». Este o capodoperă.
Iar aceasta este versiunea completă și adnotată a lui Umberto din Bologna!
Ce de încăperi? Ce de cărți?
N-ar trebui să i se interzică nimănui să studieze aceste cărți.
Probabil sunt considerate prea valoroase, prea delicate.
Nu acesta-i motivul, Adso.
Conțin o înțelepciune diferită de a noastră...
și idei care ne-ar face să ne îndoim...
de trăinicia cuvântului divin.
Maestre?
Și fără-ndoială, Adso, sunt dușmanii credinței.
Maestre?
Maestre? Așteptați-mă!
Te aștept.
Dar nu vă aud pașii.
Nici nu merg. Sunt aici, jos.
Maestre, sunteți acolo, sus?
Unde ești, băiete?
M-am rătăcit!
Știi, Adso, cred că am intrat într-un labirint.
Mai ești acolo?
Da. Cum ieșim de aici?
Destul de greu. Sau deloc.
Vezi tu, Adso, acesta-i tot farmecul unui labirint.
Adso, păstrează-ți calmul. Deschide o carte...
și citește cu voce tare. Ieși din cameră...
și fă la stânga.
«Iubirea nu a fost identificată ca fiind un neajuns. Ea ajunge astfel...»
«când devine obsesie.»
«Teologul musulman, Ibn Hazm, a spus...»
«că cel atins de iubire refuză tratamentul...»
«provoacă respirații neregulate și accelerarea pulsului.»
«El identifică melancolia iubirii cu licantropia...»
«boala prin care omul se comportă ca un lup.»
«Aspectul exterior...»
«începe să se schimbe.»
«Curând, privirile i se împăienjenesc, buzele i se usucă...»
«și fața i se acoperă cu bube.»
«Pe față îi apar semne asemănătoare mușcăturilor de câine...»
«își încheie zilele dând târcoale cimitirelor...»
«noaptea arată ca un lup.»
Maestre?
Văd un felinar.
Nu te mișca. Rămâi pe loc.
Văd pe cineva.
S-a oprit.
Acum, ce face?
Ridică felinarul.
De câte ori?
De trei ori.
Eu sunt. Ridică și tu felinarul.
Priviți!
Prostănacule!
E o oglindă.
Maestre!
- Salvează cărțile. - Încerc să vă salvez pe dumneavoastră!
O trapă, o oglindă... Aproape am ajuns.
Dacă am descifrat corect instrucțiunile traducătorului...
Doar nu credeai că sunt atât de idiot să-i dau...
pergamentul Abatelui fără să-i fac o copie?
«Mâna deasupra idolului...»
«acționează asupra primului și al celui de-al șaptelea din cei patru».
Foarte bine.
Ce idol?
De aceea suntem aici, să aflăm.
Primul și al șaptelea din cei patru... ce?
Dacă aș cunoaște răspunsul la toate, aș preda teologia la Paris.
Și... din nou.
Ai auzit?
Sunt dinții mei, maestre.
- Ce? - Dinții mei.
Să nu-ți fie teamă.
Nu mi-e teamă, mi-e frig.
- Bine... ne întoarcem. -Vă rog, nu plecați din cauza mea.
Recunosc, pentru moment m-am înșelat.
Așa... Ia să vedem...
ca să găsim ieșirea din labirint...
trebuie să ajungem la o bifurcație însemnată cu o săgeată...
-Maestre. - Te rog, acum, mă gândesc.
Dacă sunt săgeți la bifurcație, atunci...
Bravo, băiete!
învățătura ta clasică ne este de ajutor.
Dă-mi-o!
Bernardo, m-a împroșcat, cu spermă.
Apoi, tu ai iubirea.
Scuipă, încolo.
Mulțumesc.
Lucifer, fii în slujba mea, de dragul unei femei.
Lasă-mă! Lasă-mă!
Arde!
Bernardo, uite ce am găsit.
Controlează creatura.
Sfinția Ta, m-ați invitat să investighez...
prezența spiritului malefic în această abație...
și deja am găsit-o.
De câte ori să mai văd aceste ritualuri satanice?
Cocoșul negru și pisica neagră!
A făcut-o pentru mâncare, nu pusă de davol!
William de Baskerville ar trebui să-și amintească procesul...
în care o femeie a recunoscut că făcuse pact cu diavolul...
întruchipat de o pisică neagră.
Nu-i nevoie să-mi amintești experiența anterioară...
ca să-ți formulezi concluziile, seniore Bernardo.
Nu, într-adevăr. Nu în fața unor probe atât de evidente.
O vrăjitoare! Un călugăr sedus! Ritualuri satanice!
Mâine vom afla dacă aceste evenimente...
au legătură cu taina care învăluie această abație.
Întemnițează-i! Vor dormi în siguranță la noapte.
N-ați avut nimic de spus!
N-am spus nimic, pentru că nu era nimic de spus.
Când e vorba de cărți sau de teoriile altora...
sunteți mereu pregătit să vorbiți.
Este deja arsă pe rug, Adso.
A spus-o Bernardo Gui. Este o vrăjitoare.
Știți că nu este adevărat!
Știu.
Dar mai știu că cine contestă sentința...
unui inchizitor se face vinovat de erezie.
Se pare că știți o mulțime de lucruri în legătură cu asta.
Da.
Nu vreți să-mi spuneți...
ca unui prieten?
Nu-s multe de zis.
Am fost inchizitor, dar la început...
când Inchiziția se străduia să călăuzească, nu să pedepsească.
Odată, am prezidat procesul unui bărbat...
a cărui singură crimă era că traduse-se o carte grecească...
care contravenea Sfintei Scripturi.
Bernardo Gui vroia să-l condamne ca eretic.
Eu l-am achitat.
Apoi, Gui m-a acuzat de erezie pentru că l-am înfruntat.
Am apelat la Papă.
Am fost aruncat în temniță...
torturat...
și mi-am schimbat depoziția.
Și ce s-a mai întâmplat?
Omul a fost ars pe rug...
iar eu am rămas în viață.
Frate Salvatore...
chinurile care te așteaptă mă fac și pe mine să sufăr.
Dar poți să-i pui capăt, chair înainte să începem.
Deschide-ți porțile inimii și caută în străfundul sufletului.
- Caută! - Caut, signore.
Atunci, spune-mi...
Care dintre frații tăi este ereticul răspunzător de aceste crime?
Nu știu, Preamărite.
Nu știu! Nu știu!
Sunt idiot. Nu știu nimic.
N-am dormit toată noaptea. Să fi suferit pentru fată...
sau pentru mine? Nu știu.
În zori, au sosit emisarii Papei...
adversarii noștri la dezbatere.
Acum, pentru mine, toate acestea nu mai aveau importanță.
Eminența Voastră, Sfinția Ta, dragii noștri frați...
ne-am întrunit, în sfârșit, pentru această dezbatere mult-așteptată!
Am străbătut cu toții distanțe lungi...
să punem capăt unui conflict...
care a compromis grav unitatea Bisericii noastre «Sfânta Fecioară».
Întreaga Creștinătate are astăzi...
privirile ațintite spre aceste ziduri venerabile...
nerăbdătoare să afle de la noi răspunsul la întrebarea dacă...
«Domnul nostru Iisus Hristos...
datora cuiva veșmintele pe care le purta?»
Iubiți frați ai Ordinului Franciscan...
Sfântul nostru Părinte, Papa, ne-a autorizat pe mine...
și pe acești supuși ai săi să vorbim în numele Sanctității Sale.
Nu se pune întrebarea dacă Hristos era sărac...
ci dacă ar trebui sărăcită Biserica!
Voi, franciscanii, ați vrea să-i vedeți...
pe clerici renunțând la posesiunile lor...
și împărțindu-i avutul.
Averile mănăstirești să fie împărțite...
iar ogoarele lor mănoase să fie date șerbilor.
Am găsit cartea.
Am găsit cartea în spițerie. O carte în limba greacă.
Era în spatele borcanelor mele.
Să n-o atingi.
Întoarce-te, încuie-te pe dinăuntru. Vin și eu cât de repede pot.
...să lipsească Biserica de resursele necesare propovăduirii cuvântului sfânt...
și să înceapă lupta împotriva necredincioșilor.
Uitați că până și cea mai măreață ctitorie a Domnului...
este o copie palidă a preamăririi Sale nețărmurite.
Frate, repede! Salvatore și-a mărturisit trecutul eretic...
dar și pe-al tău. Ți-a rămas puțin timp să scapi de rug.
Mulțumesc, frate.
E o absurditate! Nu îngădui!
Cum îndrăznești să numești bordelul Papei, palatul lui Dumnezeu pe pământ?
- Răspundeți, Eminență! - Aceste omoruri sunt un semn.
- Nu cred! - De ce?
Evanghelia vorbește limpede...
că Iisus a avut o pungă cu bani!
Mințiți, și știți asta!
Atunci, de ce Domnul Iiisus le-a spus discipolilor Săi în repetate rânduri...
să nu aibă la ei nici aur și nici argint?
Hei, vă rog!
S-a petrecut ceva extrem de grav.
Dați-mi drumul! Vă jur că nu l-am ucis eu!
Am fost în hambar, să fac inventarul.
N-am omorât pe nimeni, niciodată! Vă jur!
Explică-ne, atunci, de ce a-i încercat să fugi?.
N-am vrut să fug!
Oricum, hotărâsem să te arestăm pentru o altă vină.
Acum văd că am avut dreptate.
Dacă cineva și-ar fi făcut datoria și n-ar fi căutat aiurea...
multe vieți cu credință în Dumnezeu ar fi fost cruțate.
«Mâna deasupra idolului, primul și al șaptea din cei patru...»
«Folosește persoane vulgare. Obține plăcere din defecte.»
Băiete, dragă, te rog! Încerc să gândesc.
Și eu, Maestre.
Atunci, folosește-ți mintea, nu inima.
Și-o să progresăm.
Pentru dumneavoastră cărțile sunt mai importante decât oamenii?
Am zis eu așa ceva?
Parcă nu vă pasă de nimeni, nicodată!
Puteți manifesta puțină milă?
Poate așa îmi manifest eu mila.
Dar mila n-o va salva de rug.
Amintesc celor de față că au jurat ascultare...
sub pedeapsa cu excomunicarea...
că vor sprijini Inchiziția în lupta împotriva ereziei.
Să șadă cu mine la acest tribunal...
și să împartă povara verdictului...
Solicit consiliului...
doi judecători.
Sfinția Sa, Abatele...
și...
fratele William din Baskerville.
Salvatore...
Salvatore!
Vrei să repeți mărturia de aseară...
că tu și complicele tău, Remigio din Varagine...
ați fost fideli ereticului de Dolcino?
Ajunge!
Remigio din Varagine, tăgăduiești mărturia complicelui tău?
Nu. N-o tăgăduiesc.
Sunt mândru!
De doisperzece ani trăiesc aici... și n-am făcut decât să mă îmbuib...
să-mi slăbesc puterile...
și să strâng dijma de la țăranii flămânzi.
Dar, acum, voi mi-ați dat tăria...
să-mi amintesc că, odată, am crezut din tot sufletul.
Și pentru asta, vă mulțumesc.
Că odată ai jefuit și ai dat foc proprietăților Bisericii?
Da! Să dau înapoi oamenilor ce le-ați furat!
Și nu vei mai omorî prelați și preoți?
Da! Dacă aș avea ocazia,...
le-aș da foc unora ca voi!
Sfântă Maria, Mamă a lui Dumnezeu, Ascultă ruga mea smerită.
Știu că am păcătuit mult...
dar te rog, n-o face să sufere pentru greșelile mele.
Mamă binecuvântată...
cu ani în urmă, ai săvârșit o minune și l-ai salvat pe maestrul meu.
Nu vrei să faci la fel și pentru fata asta?
Maestrul meu spune că omul de rând trage ponoasele.
Dar, Te rog, Sfântă Maria, nu îngădui așa ceva.
Vinovată e vrajitoarea...
care a ispitit un călugăr...
și a practicat ritualuri diabolice în acest lăcaș sfânt.
Vinovat este Salvatore...
care și-a mărturisit trecutul eretic...
și a fost prins în flagrant delito cu o vrăjitoare!
Vinovat este Remigio din Varagine...
care nu-și regretă fostele erezii și a fost prins...
încercând să fugă după ce la omorât pe erbonistul Severinus.
Minciună! Nu l-am ucis eu pe erbonist...
și nici pe altcineva din această abație!
Prin urmare, vă cer...
să confirmați sentința mea, Sfinția Ta.
Mi-e sufletul îndurerat...
dar n-am nici un motiv să contest...
justețea sentinței Sfintei Inchiziții.
Și dumneata, William din Baskerville?
Da, e vinovat.
Vinovat că în copilărie...
a înțeles greșit mesajul Evangheliei...
și este vinovat că a confundat...
iubirea pentru sărăcie cu distrugerea oarbă...
a bogaților și a averilor lor.
În schimb, Sfinția Voastră...
nu este vinovat de crimele care au însângerat abația voastră.
Și asta, pentru că fratele Remigio, nu cunoștea limba greacă...
or, întreaga enigmă se învârte în jurul...
furtului și al deținerii unei cărți scrise în limba greacă...
și ascunsă în vreo tainiță a bibliotecii.
Odată ce verdictul Inchiziției este contestat de fratele William...
trebuie să smulgem mărturia prizonierului.
Duceți-l la fierărie și arătați-i instrumentele.
Mărturisesc tot ce vreți, dar nu mă torturați.
Nu supraviețuiesc unei nopți de tortură așa cum a îndurat Salvatore!
Bine, atunci. De ce i-ai omorât?
De ce? Nu știu, de ce.
- Pentru că te-a pus diavolul? - Da... așa e.
M-a pus diavolul! Diavolul mă îndeamnă!
Belzebut, Adalmeh, Lucifer, mă rog ție...
Stăpâni ai Infernului.
Păstorul și-a făcut datoria...
și oaia rătăcită trebuie încredințată flăcărilor purificatoare!
Chiar dacă-l veți arde pe rug pe fratele Remigio
nu veți isbuti să stăviliți crimele din această abație!
Și alți călugări își vor găsi moartea aici...
iar degetele și limba lor vor fi mânjite cu negru!
Eminența Voastră, vă rog...
noi, franciscanii, nu suntem de acord cu fratele William.
Ne convingem încă o dată că teoriile dumitale îi apără pe eretici...
și îndeamnă la crimă. Dezbaterea a luat sfârșit.
Se pare că fratele William a căzut din nou...
în greșeala pe care a mai făcut-o și altă dată.
A încercat din nou să apere un eretic...
de dreaptă pedeapsă a Inchiziției...
Mă va însoți la Avignon să confirme sentința mea...
în fața Sanctității Sale, Papa Ioan.
Am dreptate.
De-aș fi găsit cartea, să pot demonstra că Bernardo Gui să înșela!
Dar Anticristul a ieșit încă o dată învingător...
și parcă nimic nu-l împiedica s-o facă.
Veniți.
Când rugul se va aprinde în această seară...
fie ca flăcările să purifice...
sufletul fiecăruia dintre noi.
Să ne întoarcem la ce a fost și ce pururea va fi...
menirea acestei abații:
păstrarea cunoașterii.
Am spus păstrare și nu căutare...
pentru că nu există progres în istoria cunoașterii...
fără o sublimă și permanentă recapitulare.
Să ne rugăm Domnului...
că Anticristul și-a luat privirea insetată de sânge...
de la lăcașul nostru sfânt...
și că pacea se va așterne din nou peste această mănăstire.
Cea de-a cincea trâmbiță are tăria a o mie de scorpioni...
- Mi-a spus el. - Cine ți-a spus?
Are limba și degetele negre...
așa cum a propovăduit fratele William!
Este fratele Malachia, părinte.
-Malachia? - Da, părinte.
Doamne, Dumnezeule! Nu Malachia!
Se va sfârși vreodată?
William din Baskerville a avut dreptate. El a spus că...
Da. Știa!
După cum și eu aș fi știut, dacă aș fi fost eu criminalul!
Găsiți-l pe William din Baskerville!
Nu isbutesc să deschid oglinda!
Poate trebuie să apăsăm prima și a șaptea literă a cuvântului «patru».
Dar «patru» are cinci litere.
În latină, «quatuor». Îți amintești inscripția de pe oglindă?
Am apăsat deasupra idolului.
Nu «idolum» ca în latină, ci «eidolon» ca în greacă.
Înseamnă «imagine» or «reflectare». Propria noastră reflectare!
- Pe aici, Maestre! - Ba, nu, pe aici, Adso.
Aici... Q și R.
Să dea Domnul, să nu greșim.
Vino.
Bună seara, venerabile Jorge.
De șapte zile te aștept să vii, William.
Cred că ai zburat până aici, de-ai ajuns înaintea noastră.
Ai descoperit multe...
pâna ai ajuns la această abație...
dar scurtătura prin labirint n-ai izbutit să o afli.
Și acum, ce vrei?
Vreau să văd cartea grecească despre care spuneai că n-a fost scrisă.
O carte dedicată întru totul comediei, pe care o urăști...
la fel de mult ca și râsul.
Vreau să văd ceea ce este probabil ultima copie ce a supraviețuit...
a volumului al doilea al «Poeticii» lui Aristotel.
William, ce bibliotecar minunat ai fi fost!
Iată răsplata eforturilor tale.
Citește-o! Răsfoiește-i tainele.
Ai câștigat.
Ne apropiem.
«Să punem acum în discuție cum reușește comedia să stimuleze...»
«dorința de satiră folosindu-se de oameni de rând...»
«și obținând desfătare din defectele acestora.»
- Continuă, William! Citește! - Maestre, trebuie să ne grăbim.
Dacă lumina este prea slabă, dă-i băiatului...
Sunt sigur că știe să citească.
Nu vreau ca elevul meu să răsfoiască paginile tale otrăvite...
dacă nu are niște mănuși să-l apere, așa cum am eu.
Ușa! Repede, pănă nu o închide!
Venerabile frate, există multe cărți în care se vorbește despre comedie.
De ce tocmai aceasta te înspăimântă cel mai mult?
Pentru că a scris-o Aristotel.
Pe aici.
Salvatore, te lepezi de Satana și te închini Domnului Iisus Hristos...
să-ți fie Stăpân și Mântuitor?
Tu, Remigio din Varagine, te lepezi de Satana...
- și te închini lui Iisus... - Ce rost are?
Mai bine să mori repede, decât să putrezești...
în temniță tot restul vieții.
Satana de care mă lepăd ești tu, Bernardo Gui.
Te lepezi de Satana și te închini lui Iisus, care să-ți fie Mântuitor?
De ce te neliniștește râsul?
Râsul ucide teama...
și fără teamă nu există credință.
Iar fără teama de Anticrist...
nu mai avem nevoie de Dumnezeu.
Dar n-ai cum să distrugi râsul, distrugând această carte.
Nu, într-adevăr.
Râsul va rămâne o reacția tipic umană...
dar dacă, din pricina acelei cărți...
oamenii își vor îngădui să râdă de orice?...
Au voie ei să ia numele Domnului în derâdere?
Lumea se va întoarce în haos.
Iată, de ce, am să pecetluiesc ce nu s-a rostit încă...
în mormântul în care am să mă prefac.
E acolo, în spatele arcadei!
Milostiți-vă de mine!
Priviți!
Curaj, frate, Adu-ți aminte de Dolcino!
Ieși afară! Insist.
Doamne, ajută-l!
Înapoi!
Dați foc vrăjitoarei!
Îndrăzniți să ridicați mâna asupra Bisericii?
Nu plecați!
V-ați înșelat! Maestrul meu a descoperit ucigașul!
Ajutați-mă!
Maestre...
N-am să regret niciodată ziua când m-am hotărât...
să învăț de la maestrul meu ce înseamnă înțelepciunea...
binele și adevărul.
Când, în sfârșit, ne-am despărțit, mi-a dăruit ochelarii săi.
Mi-a spus, că, deși acum sunt tânăr...
va veni o zi, când voi avea nevoie de ei.
De altfel, chiar acum, când aștern aceste rânduri, port ochelarii.
M-a îmbrățișat ca un părinte... și mi-a dat drumul să plec.
Nu l-am mai văzut de atunci și nici nu știu ce s-a întâmplat cu el...
dar m-am rugat mereu la Dumnezeu să-l binecuvânteze...
și să-i ierte micile orgolii...
datorate mândriei sale de intelecual.
Și totuși, acum când sunt atât de bătrân...
trebuie să mărturisesc, că dintre toate figurile ce-mi răzbat din trecut...
cel mai limpede văd chipul fetei...
pe care, în toți anii aceștia...
n-am încetat ... s-o visez.
Ea a fost singura mea iubire lumească...
deși nu i-am aflat niciodată...
numele.
Dăinuie prin nume străvechiul trandafir, dar nu mai păstrăm decît numele (denumirile) goale" - citat din "De conteptu mundi" (Despre disprețul lumii) . al lui Bernardo Morliacense -
resincronizare CODYBOSS1969