В началото нямало нищо друго, освен тъмен, първичен океан...
...но после двама млади богове, Изанаги и Изанами
погледнали празното пространство и видели потенциал.
Един ден те потопили копие в безкрайния океан и го разклатили.
Когато извадили копието,
няколко капки вода паднали от върха му и формирали група от острови,
и заедно, тези острови станали целия познат свят.
Боговете нарекли творението си Ояшима Куни,
земята на осемте големи острова.
Днес нейните обитатели я наричат Нихон, Страната на изгряващото слънце -
но ние я знаем с друго име.
Япония ме очарова още от малък.
Винаги ми е изглеждала като паралелна вселена,
общество, тъй подобно на нашето и все пак толкова различно.
В тази поредица
най-накрая имам възможност да проуча японското въображение.
Ще издиря най-великите им произведения на изкуството, и старите, и новите.
Но това е също така пътешествие в японския начин на живот.
Ще пътувам сред природата и из градовете им.
Ще вляза в техните домове...
Еха!
...ще се срещна с техните майстори,
ще видя техните ритуали,
и даже ще опитам техните храни.
Тази малка кутия "бенто" е като произведение на изкуството,
и то е твърде красиво, за да бъде изядено.
Япония е общество, в което толкова много неща са изпълнени с естетика,
не само живописта и скулптурата, не само домовете и градините,
но и начинът, по който съзерцават вишневия цвят и пият чай,
дори и начинът, по който подреждат кутията за обяд.
И точно затова аз, като изкуствовед,
смятам това място за толкова вдъхновяващо.
В Япония почти всичко може да се превърне в изкуство.
В този епизод
ще изследвам отношението на японците към природата,
от чудесните пейзажи и дзен - градини
до падащите цветове и извисяващите се планини.
Природният свят е в основата на традиционната японска естетика
и все пак в съвременна Япония тази стара връзка е твърде несигурна,
но японските майстори продължават да работят с природата, да я тачат
и да черпят вдъхновение от заобикалящата ги природа.
Изкуството на японския начин на живот еп. 1 Природа
Япония е една от най-гъсто населените страни в света.
Тя е известна по целия свят
с нейните огромни градове и напредничави технологии.
Повечето от нейните граждани живеят далеч от природата,
сред безкрайни градски пейзажи
и все пак
поразяващ е фактът, че 73% от Япония е необитавана от хората.
Планините й са толкова стръмни и горите - толкова гъсти,
че хората едва могат да преминат през тях.
Въпреки нейната красота тази страна живее в несигурен геоложки регион.
Япония обхваща 10% от активните вулкани в света
и преживява потресаващите 1500 земетресения годишно.
Игнорираш ли природата в Япония, ще изпаднеш в беда.
Това са свещените планини Кий в централна южна Япония.
Японците почитат природата от хилядолетия.
Тези вярвания са въплътени в местната религия,
известна днес като шинтоизъм,
но в известен смисъл тя дори не е религия.
Шинтоизмът няма основател, няма свещени книги.
Векове наред дори не е имала име -
но тя вярва, че светът е обитаван от духове, известни като ками,
и тези ками са навсякъде около нас.
Те живеят в слънцето и вятъра,
в дървета и животни,
и дори в камъни и скали.
Според шинтоизма, светът е безкрайно задвижван от божественото,
а тук, в глъбините на гората, има светилище.
Семпла естетика.
Зигзагообразни ивици хартия висят от въже, направено от оризова слама.
Това може да се види из цяла Япония.
Но освен тези елементи шинтоизмът не създава много изкуство.
Съсредоточаването е върху самата природа,
въпреки че някои природни явления получават повече внимание от други.
Това е водопадът Начи.
Той е един от най-високите водопади в Япония
и, разбира се, той се гордее със своя собствен ками.
Всяка сутрин един шинтоистки свещеник поднася дарове на духа на водопада.
На една маса са сложени саке и ориз, а до тях - златиста пръчка.
Ритуалът е в основата на шинтоизма.
Ками могат да бъдат добри и лоши, точно като хората,
а ритуалите се изпълняват, за да поддържат добри отношения
между човешкия свят и света на ками.
В религията в голяма част от света става дума за богове, светци и пророци,
но тук в Начи и в безброй други части на Япония,
благоговеят пред самата природа,
и като гледам този водопад, висок 133 метра, разбирам защо.
Но въпреки че шинтоизмът няма силна традиция на религиозна образност,
мисля, че неговото влияние може да се усети
точно в историята на японското изкуство
дори в най-невероятните места.
Това са нецке.
Те са били използвани като копчета за връзки на кесия
като част от традиционното японско облекло.
Те изобразяват всякакви неща
и макар че са само аксесоари за дрехи,
сега са ценени като поразителни миниатюрни скулптури,
а ето една от тези изключителни фигурки.
И така, този странен малък шедьовър е направен преди няколкостотин години,
вероятно от майстор, на име Харумицу, живеещ в Исе,
един от големите шинтоистки центрове в Япония.
Тя изобразява цикада почти в естествена големина,
която е превъзходно изваяна от чемширово дърво.
Всеки един детайл е анатомично точен.
Ето очите, странично разположени на главата,
красивата плетеница на покритите с жилки крила,
а това е гръдният кош и коремът.
Те побират мускулите, произвеждащи прочутото цвъртене на цикадата -
и ако я обърна на другата страна,
което правя доста плахо, защото съм изключително несръчен,
ще видим, че има още повече подробности от долната страна.
Виждаме, че цикадата дори е стиснала малко клонче.
Абсолютна красота.
Цикадите имат наистина важно място в японската култура.
Те се смятат за символ на лятото, защото се появяват тогава,
а тази вещ вероятно е била носена през летните месеци.
Но те се разглеждат също така като странно меланхолични същества.
Има и едно прочуто хайку.
"Нищо във вика на цикадите не подсказва, че те ще умрат."
Но не са само цикадите.
В японската литература се споменават всякакви видове насекоми,
като гъсеници и бръмбари, светулки и водни кончета,
и дори в наши дни много японци имат насекоми за домашни любимци.
Възможно е да се посетят даже зоологически градини за бръмбари.
Всичко това може да звучи доста странно, но е отличителен знак,
защото в Япония и малките неща в природата са важни.
Всичко заслужава нашето уважение,
всичко заслужава нашето внимание,
дори силно дразнещо насекомо като това.
Сигурен съм, че това произхожда отчасти от шинтоизма.
Но шинтоизмът не е единствената религия в Япония
със специално отношение към природата.
В японския будизъм връзката между хората и природата е особено важна.
Дайко Мацуяма, заместник главен свещеник, храм Тайцо-ин, Киото
В Япония вярваме, че можем да се преродим във всичко.
Например, вятърът може да е моят дядо или моята баба.
Този камък може да е някой наш прародител.
Винаги са ни учили да ценим всичко около нас.
В Япония има многобройни различни будистки школи и секти,
но един вид ме заинтригува особено, защото е допринесъл за създаването
на някои от най-сложните форми на пейзажно изкуство в света.
Японците го познават като дзен.
Дзен не се осланя на писания или догми,
а вместо това се опитва да насърчи интуитивното разбиране на света
чрез медитация и повторение на практически упражнения.
Макар че медитацията е много важна,
в дзен будизма отдаваме също голямо значение на практическите задачи,
например, като почистване на градини и готвене.
Ако просто ви учат на нещо,
само придобивате знания.
Но само като ги приложите на практика,
можете да схванете тези уроци.
Така чрез строги аскетични тренировки можете да откриете прозрение отвътре.
Това е отличителният белег на дзен будизма.
Дзен монасите използвали редица методи,
за да дисциплинират умовете и телата си и да си помогнат с медитация,
а един от тези методи бил рисуването.
Японски монаси започнали да правят картини с четка
с черно мастило върху хартия и коприна.
Тази техника била разработена от китайците векове по-рано,
но японците се учели бързо.
Може би най-великият от тези художници
бил мъж на име Сешу Тойо.
Сешу е роден в Западна Япония през 1420 г.
На 11-год. възраст постъпил в дзен-храм,
където се подготвял за свещеник,
но според един анекдот,
Сешу не показал никакво влечение към дзен дисциплината.
Един ден Сешу се държал толкова зле,
че господарите му взели някакво въже
и го завързали за един стълб като наказание.
След няколко часа
Сешу толкова се натъжил, че започнал да плаче,
а сълзите му постепенно образували локва пред нозете му,
но след това се случило нещо необикновено.
Използвайки пръста си като четка,
Сешу нарисувал очертанията на плъх в локвичката от сълзите си,
а после плъхът оживял,
прегризал въжето и освободил Сешу.
В края на 1460-те г. Сешу пътува до Китай
и там научава техниката на рисуване с размит туш
от местните майстори.
Впоследствие той става един от най-великите японски художници,
а аз дойдох в Токийския национален музей да видя неговия шедьовър,
картина, която исках да видя от много години,
а ние сме първата снимачна група, получаваща достъп до нея,
извън изложбената зала.
Това е пейзаж с размит туш.
Сешу го нарисувал през 1495 год., когато бил в средата на 70-те години,
и макар че може би го е направил за няколко минути,
той е резултат от опита и уменията на целия му живот.
Ще бъда честен с вас. От пръв поглед не изглежда нещо особено -
сякаш има само няколко пръски върху листа -
но постепенно започва да се появява изображение, пейзаж.
На преден план - остро очертана скала,
покрита с дървета и храсти
и на заден план -
тези високи планини, които са полускрити от мъгли
или може би от задаващ се проливен дъжд.
Но като гледате картината по-дълго, започвате да виждате все повече неща -
и така, тук долу има малка дървена сграда.
Можете да видите триъгълния покрив.
Около нея има ограда
и това, ако щете вярвайте, е винарна,
знаем това, защото флагът на винарната
виси пред нея.
Но има дори нещо повече от това, защото под тази винарна,
можете да видите две почти хоризонтални черти,
а те изобразяват вълните на езеро,
а отдясно двама души гребат с лодка през него.
Знаете ли, смятам, че тази картина е поразителна
и завладяващото в нея
е начинът, по който се разкрива пред очите ви,
вглеждайки се в нея й вдъхвате живот.
Това, на което толкова много се възхищавам, е
как той е постигнал толкова много с такива ограничени средства.
Вижте разновидностите на черния цвят,
това дълбоко, тъмно, мастилено черно на преден план,
а пък на заден план, това толкова бледо черно,
че е едва ли не бяло.
Вижте и разнообразните мазки на четката,
широките мазки на четката, тънките мазки,
мокрите, сухите, размитите, драските,
цялото това разнообразие от петна
съчетани и задействани за създаването на този пейзаж.
Знаете ли коя мисъл не ми излиза от ума?
Това е направено през 1495 година.
1495!
В Европа по това време сме имали Ренесанс
и нямало толкова дръзки изображения като това.
Знаете ли, че ще са нужни 300, 400 години
за акварелите на Търнър и Сезан,
преди някой западен художник
да направи нещо толкова абстрактно като това.
Сешу е спомогнал за създаването на опияняваща естетика,
такава, която предпочита неяснотата пред яснотата,
отсъствието пред присъствието
и замъглените тайни на природата.
Тази характерна черта е видна в творбите на безбройните последователи на Сешу.
Това е "Борове в мъглата" на Хасегава Тохаку,
нарисувана върху сгъваем параван около 100 години след пейзажа на Сешу.
Дърветата ту се появяват, ту изчезват в мъглата.
Човек може почти да усети студения, влажен въздух.
Празното пространство е толкова важно, колкото и пейзажа, заобиколен от него,
и тази празнота е несъмнено визуална метафора
за безмълвието на дзен медитацията.
Дзен будизмът не само вдъхновява японците
да изобразяват естествения свят,
но също така ги насърчава да го пресътворят.
Докато Сешу и колегите му въвеждат пейзажната живопис,
други монаси се обръщат към градинарството.
Дойдох в северния край на Киото,
за да видя една от най-прочутите японски градини.
Рьоан-джи е градината, за която може би е писано най-много в света,
но също така е една от най-загадъчните.
Не знаем кой я е проектирал и изградил.
Не знаем кога е направена и изобщо не знаем какво означава.
Дойдох рано сутринта, за да избегна тълпата,
но не ми е позволено да прекрача верандата.
Това не е градина за разходка.
Земята е покрита с бял чакъл ширакава,
който се заравнява старателно всяка сутрин,
а от чакъла се подават 15 камъка, обградени с мъх,
подредени почти произволно,
но тук няма нищо случайно,
защото 15 е важно число в дзен.
То е символ за цялостност,
тъй като целият будистки свят обхваща седем континента и осем океана,
но от мястото, където седя,
не можете да видите 15 камъка. Можете да видите само 14.
Всъщност, където и да отидете,
не можете да видите всичките 15 камъка наведнъж,
смята се, че това трябва да ни напомня за човешкото несъвършенство.
Един ум никога не може да разбере всичко.
Но когато постоиш по-дълго, се случва нещо удивително.
Празните места между камъните оживяват.
Пустотата се запълва...
...и изведнъж този скромен двор
се превръща в огромна панорама на света.
В един миг камъните са покрити с мъх острови
в развълнуван, разпенен океан,
а в следващия са планински върхове, гледани от облаците.
А после, просто ей така,
те не са нищо повече от група камъни в чакъл.
Хората са се опитвали да дешифрират значението на тази градина от години,
но аз мисля, че значението й, ако има някакво значение,
в крайна сметка идва отвътре от самите нас,
защото, също като картините на Сешу и много други неща в японската култура,
тази градина е едва ли не празно, бяло платно,
място, което позволява на ума да броди в която посока пожелае.
Неизвестното, загадъчното,
е един аспект от нашата философия.
С други думи, въпросът не е най-важното.
Нашата философия се характеризира с търсене на познанието,
това търсене никога няма да свърши.
Смятам, че затова ценим непознаваемото.
Предпочитанието на дзен към несигурността и асоциативността
може да ни изглежда чуждо,
на нас - фактолюбивите, практични, позитивистични западняци,
но то е станало съществена част от японската култура
и няма да можем да разберем японската култура,
докато не започнем да възприемаме красотата на мистерията.
Дойдох на 480 км северно от Киото в едно предградие на Токио - Омия.
То е с нищо незабележително място и изглежда безкрайно далеч
от дивата природа, която е вдъхновила шинтоистките свещеници и дзен монаси,
но това място случайно се оказало национален епицентър
на друга форма на изкуство, която съчетава природата и културата.
Това са, разбира се, бонсаи.
Като много японски форми на изкуство, бонсай възниква в Китай.
То идва в Япония може би още през шести век
и продължава да се практикува в наши дни.
Каори Ямада е необичайно явление.
Повечето творци на бонсай са мъже,
но Каори е пето поколение в семейството - майстори на бонсай,
а много от тях са извънредно стари.
Красиво дърво
и колко старо е според вас?
Смятаме, че е над 300-год. - Повече от 300-годишно!
На Запад може би смятаме бонсай само за растения в саксия,
но в Япония то е голямо предизвикателство за въображението.
Също като Сешу и създателите на дзен градини,
творецът на бонсай създава светове.
Бонсай е форма на изкуство.
Така е, защото творецът винаги мисли първо
какво изображение иска да създаде за всеки бонсай.
Например, творецът може да иска да пресъздаде
издръжливо дърво, растящо в сурова среда
или цъфнала вишна, наслада за окото на пролетен пикник.
Както една картина има тема и име,
творецът на бонсай също му дава тема и име,
точно като всяка друга форма на изкуство.
И така, какво може да ни каже бонсай
за отношението на японците към природата?
Смятам, че изкуството бонсай е станало
част от японската култура,
защото животът близо до природата
винаги е бил част от японския начин на живот.
Всеки човек познава от собствен опит природните опасности или красоти
и смятам, че в един момент
за хората е станало нещо съвсем естествено
да искат да запазят фрагмент от естествения свят като украса.
Съвсем близо до разсадника на Каори Ямада
е Музеят на изкуството бонсай на Омия.
Той прилича на изискана художествена галерия,
но вместо картини и скулптури тук има дървета,
и аз дойдох да видя по-специално едно от тях.
Този великолепен бонсай
е приблизително на 500 години.
Това дърво е гойомацу - японски бял петиглен бор,
който вирее само в Япония и Корея,
и е един от най-популярните видове,
използвани за създаването на бонсай,
а това творение е толкова забележително, че са му дали дори име.
То се нарича "Узушио", което на японски значи "водовъртеж",
и можете да видите защо -
цялото дърво образува спирала с удивителна мускулна енергия.
Всъщност е замислено да наподобява вълна или цунами,
сгромолясващи се върху брега.
Дървото се завихря с буйните водни струи и потоци,
а игличките са като пръсти на разпенена вълна,
разбиваща се на брега.
Въпреки че е малко и е в саксия,
то ни показва, че природата не може да бъде опитомена.
Ще забележите също, че по него има много мъртва дървесина.
Цялата му предна част е побеляла,
вкостенели парчета плавей се увиват като S
около цялото дърво,
а има и мъртви клони, които са били отчупени.
Обаче това не е случайно.
То е било обработено, оформено и създадено по този начин,
с цел дървото да изглежда старо и устояло на времето,
сякаш е имало дълъг, тежък живот,
изложено навън на върха на някоя скала,
осакатено от ветровете, дъждовете и мълниите.
Идва ми наум, че това произведение
е на възрастта на Микеланджеловия "Давид" -
и двете са около 500-годишни,
и това също е скулптура -
всъщност, изложено на това място в музейна обстановка,
то е било издигнато до ранг на изкуство -
но това е жива скулптура.
Не е създадено наведнъж, то е било сътворено и пресътворявано,
преоформяно, култивирано, подхранвано,
и поддържано живо за бъдещите поколения.
Но знаете ли, има нещо парадоксално в самата същност на това творение,
защото, от една страна, то е изцяло проектирано и създадено,
изцяло направено от човешка ръка,
но също така се опитва да наподобява творение на случайността и природата.
В основата си бонсай е за запазване на природата и културата,
но японците откриват красота и в нещо много по-мимолетно.
Това са цветчета на Prunus serrulata
или по-известна като японска декоративна вишна.
Японците са почитали жизнения цикъл
на това деликатно цъфтящо дърво
повече от хиляда години,
и всяка година през март и април
те се събират под него за парти и пикник.
Този празник, известен като "Ханами",
се е превърнал в огромна национална индустрия,
и сега милиони туристи пътуват до Япония, за да се включат в него.
Никоя друга страна не прави нищо подобно,
но веселието прикрива меланхолия.
Японците са запленени от разцъфналите дръвчета,
защото ги смятат за непоносимо трогателни.
В края на краищата, ето този красив малък организъм
се появява, пораства и ни смайва,
а после, за по-малко от една седмица,
пада на земята и умира.
За японците това е, разбира се, природен факт,
но и урок за човешкото съществуване,
напомняне, че нашият живот също е болезнено кратък.
В Япония цъфтежът се чества тържествено не въпреки краткотрайността му,
а именно заради нея. Красиво е, точно защото не трае дълго,
но големият интерес към цъфналите вишни
бил част от по-широк кръг от интереси.
Японската култура прославя всички сезони,
не само пролетта...
...и така, в японското изкуство, наред с изображенията на цъфнали вишни
има и изображения на свежа лятна зеленина,
на яркочервени есенни кленови листа
и на дълбоките снегове през зимата.
Често съм се чудил защо японците се занимават толкова със сезоните,
и мисля, че има две причини за това.
Първо, сезоните тук са наистина ясно изразени.
Зимите са леденостудени и сухи, летата - горещи и дъждовни,
а през пролетта и есента
листата просто избухват в тези невероятни цветове -
но мисля, че има и друга причина.
Писменият език се появил много късно в Япония
и затова кръговратът на сезоните
станал наистина важно средство за измерване на времето -
не само на естественото, но и на човешкото време.
Сред всички тези картини на японски сезонни сюрпризи,
една е несъмнено най-известна.
Тя е подслонена в музея Недзу в Токио.
Това са ирисите на Огата Корин,
два шестпанелни паравана, датиращи от 1710 година.
Ирисите започват да цъфтят в Япония през май,
когато пролетта разпуква в лято,
и в тази абсолютно завладяваща картина
Корин улавя възбудата
от първите наистина горещи дни в годината.
Цветовете са толкова ярки и интензивни.
Зелените изглеждат така, сякаш са нарисувани само преди няколко минути
и дори не са имали време да изсъхнат.
Венчелистчетата са изрисувани с най-скъпия син пигмент в бранша,
а фонът, направен от златно фолио,
заслепява като слънчева светлина, отразяваща се във водата.
Тази картина всъщност е вдъхновена от една поема от десети век,
разказваща историята на група пътници, спрели за обяд на брега на реката,
който бил изпълнен с ириси.
Те напомнили на пътниците за подобно място в родния им дом
и всички изпитали силна тъга по дома.
Тази картина изразява също и носталгия -
копнеж по отминали неща.
Представете си само как преди 300 години
първоначалните собственици на тази картина
са я гледали в студената зимна нощ и са усещали вътрешна топлинка.
Това, на което много се възхищавам в тази картина, е нейната простота.
Корин е свел своя обект до основните му елементи
и после ги е повторил ритмично,
едва ли не сякаш е музика -
но има една малка тайна как е постигнал това.
Ако погледнете много внимателно тази картина,
ще видите, че всъщност мотивите се повтарят.
Този ирис тук е идентичен на този там.
Този мотив тук е абсолютно идентичен
на онзи мотив.
Каква невероятна картина!
Знам, че е известна, но славата й наистина е заслужена.
Сигурен съм, че всеки, който застане пред тази картина,
ще се почувства малко по-щастлив.
Но японците не възхваляват само малкото и ефимерното.
Всъщност, най-известният им естествен символ е нещо съвсем друго.
С височина от 3 776 метра
Фуджи е най-високият връх в Япония -
спящ вулкан, който може да изригне във всеки един момент.
Фуджи е почитан тук от праисторически времена,
тачен еднакво от шинтоизма и от будизма.
Японците превъзнасят планината Фуджи от векове,
и тя е вдъхновила безброй стихове.
Една зима през 1680-те г.,
бащата на хайку, Башо, предприел пътуване до планината Фуджи,
но времето било толкова лошо, че върхът не се виждал.
Много хора биха се ядосали, но не и Башо.
И ето какво е написал.
"В мъгливия дъжд планината Фуджи е забулена цял ден."
Колко интригуващо!
Защото за Башо, както и за неговите дзен предшественици
мъглата и мистерията били вълнуващи.
Все пак кой иска отговор, когато може да има въпрос?
Обаче световната слава на планината Фуджи
със сигурност е резултат от нещо по-малко неясно.
Планината Фуджи е почти абсурдно съвършена,
дори в мрачен и облачен ден като днешния.
Триъгълна, покрита със сняг, почти симетрична -
сякаш продукт на детско въображение -
формата на планината Фуджи била от решаващо значение за нейната слава.
Подобно на пирамидите или Айфеловата кула,
нейният силует е станал метоним за една цяла култура.
Тази безупречна форма неизбежно привлича художници.
Те са изобразявали планината Фуджи поне от 11-ти век.
Тази рисунка с туш, приписвана на Сешу,
показва планината забулена в задължителната мъгла
и извисяваща се над чудния пейзаж,
но един художник я е увековечил като никой друг.
В международен план
той е най-известната фигура в цялото японско изкуство -
почти толкова известен като самата Фуджи.
Хокусай е роден недалеч от вулкана Фуджи през 1760 г.
само няколко години след последното му изригване,
и останал обсебен от вулкана през целия си живот.
Той живеел в Едо, сега Токио,
който вече бил един от най-големите градове в света.
Успехът на Хокусай дошъл бавно.
Той е най-известен с неговите гравюри върху дърво,
но обичал да експериментира през целия си живот.
Той рисувал с четка хора и растения,
но също и еротика.
Разнообразието на продукцията му било смайващо,
но за тези, които го познавали,
това изобщо не било изненадващо.
Хокусай, според мен, бил неспокойна душа.
Той променил името си повече от 20 пъти,
сменил жилището си 93 пъти,
но единственото непоклатимо нещо в живота му
била неговата обсебеност от изкуството.
Хокусай бил страстно, маниакално,
патологично обсебен от своя занаят
и бил твърдо решен да става все по-добър в занаята.
Хокусай направил най-хубавите си творби в края на своя живот,
а най-добрите може би са серия от печатни графики на планината Фуджи.
Между 1830 и 1833 г., когато бил в началото на 70-те г.,
Хокусай създал своя шедьовър - "36 изгледа към планината Фуджи",
първоначално три дузини гравюри върху дърво,
отпечатани с множество ярки цветове.
Те изобразяват свещената планина от всяка възможна гледна точка,
от градовете, морето и небето,
от близо и далеч,
през всички сезони и при всякакви климатични условия
и винаги заобиколена от живот в безкрайното му изобилие.
Тази е номер 33 от серията -
от прохода Мишима в провинция Кай,
на северозапад от вулкана.
Тази картина е толкова затрогваща,
че ни връща към стария шинтоистки култ към дърветата.
Тази група пътници тук долу
са се натъкнали на това забележително кедрово дърво.
Дървото е толкова голямо, че дори не се е побрало в картината на Хокусай,
а те възхитено измерват обиколката му,
хващайки се за ръце около него,
но, разбира се, те и дори дървото са джуджета
в сравнение с гигантската планина зад тях,
която сякаш е гъделичкана от облаците.
Всички сме виждали тази картина преди.
Тя всъщност е една от най-известните картини в цялото изкуство,
но точно по тази причина,
не винаги сме я гледали както трябва.
Хората толкова се захласват по тази страхотна вълна,
че не винаги забелязват останалата част от картината.
Те не забелязват, например,
че всъщност тук има изобразени повече от 20 души,
22 гологлави рибари,
отправили се към дома след продължителна работа в морето
и попаднали на опасно място.
Виждате как са се вкопчили в малките лодки,
подмятани по вълните.
Ще успеят ли? Мисля, че вероятно да,
защото, в далечината, свещената планина,
предрешена като друга вълна бди над тях.
Надали можем да разберем колко силен е бил този образ първоначално,
защото ние на Запад разчитаме изображенията като текстове,
от ляво надясно,
докато японците разчитат изображенията наопаки.
Значи, ние се движим с вълната,
и това е много забавно,
но японците се придвижват срещу вълната,
а това е наистина ужасяващо.
Това е абсолютно поразително произведение на изкуството.
Всеки отделен елемент е направен с цел да усили драмата.
Тя е отпечатана с този ярък синтетичен пигмент в пруско синьо,
който не е загубил интензивността си през годините,
а пяната - просто обожавам пяната,
която е изобразена като стотици отделни пръсти,
опитващи се да сграбчат техните жертви.
А тази е толкова елементарна,
но бих могъл да я гледам часове наред.
Лек вятър, ясно небе,
иначе известна като "Червената Фуджи" -
червена, защото планината придобива този цвят,
когато слънцето я огрее през есенните месеци.
Въпреки световната слава на "Голямата вълна",
в Япония тази картина е била най-популярната от серията
и можете да видите защо.
Тя притежава несравнима простота.
Няма хора. Няма преден план.
Има просто планина и небе,
разделени от една абсолютно красива линия,
но тази простота е измамна,
защото в действителност това е невероятно рискована работа.
Ето какво е направил Хокусай:
взел обекта на неговата картина, самата планина,
и го избутал от центъра почти в края на листа,
а след това, като противовес на това решение,
запълнил цялата лява страна на листа с всички тези детайли -
зелената гора, облаците, които приличат на рибен пасаж
и дори своя подпис и заглавието.
Без тях цялата композиция би се разпаднала,
и въпреки това тя въздейства абсолютно перфектно,
и точно това е вълнуващото в тази картина, според мен.
Виждаме художник, който е дал най-доброто от себе си,
който си е поставил почти невъзможно предизвикателство
и накрая пожънал голям успех.
Незабравимите картини на Хокусай
възхваляват и постоянството, и непостоянство на природата,
защото каквото и да се случва наоколо, планината Фуджи остава непоклатима.
Хората на Хокусай са малки и незначителни в сравнение с нея
и почти нямат влияние върху околната среда,
но през годините след смъртта на Хокусай
връзката на Япония с нейната природа се променила драматично.
През 20-ти век японското общество бързо се модернизирало.
Градовете се разширили, обширни селски райони били разработени,
пътища и железопътни линии прорязали цялата страна.
По същото време
Япония била многократно опустошавана от природни бедствия
и това подтикнало японците още по-решително
да контролират тяхната околна среда,
да бетонират техните брегове и да заприщят хиляди реки.
Днес понякога изглежда,
че японците не са в хармония с природата,
а във война с нея.
Алекс Кър е писал много
за проблемното отношение на съвременна Япония към околната среда.
Преобразяването на природата не е уникално за Япония.
Това стана абсолютно навсякъде.
Но в Япония то се извърши ужасно бързо и всеобхватно,
базирано на своеобразния индустриален начин на мислене,
че всичко трябва да се направи в полза на индустрията,
значи, хайде да отсечем тези разхвърляни гори
и да ги презасадим с хубави японски кедри (суги) в стройни редове,
те ще растат бързо и ще бъдат полезен дървен материал за индустрията.
Хайде да изправим тези хаотични реки
и да ги подравним с бетон,
това ще бъде много по-цивилизовано,
международно и модерно.
Десетки хиляди реки са били преградени с бентове.
В интерес на истината, казват, че само три реки са останали небаражирани,
но дори и те, разбира се, имат бетонни насипи.
Това са го правили абсолютно всички.
Вижте Америка, където сме построили хиляди ужасяващи бентове,
ала в един момент -
а това се случи в повечето други индустриализирани държави -
този момент настъпи може би преди 20, 30 години,
когато започнахме да отхвърляме необходимостта от тези мерки,
и в Америка съборихме стотици язовирни стени,
включително някои много големи.
Япония, за съжаление, е заседнала на автопилот,
и схващането, че трябва да се преграждат реките
се е насадило в бюрократичната система и ще трае вечно.
Естествено е да попитаме защо? Защо Япония не може да спре?
Смятам, че от една страна това се дължи на японската акуратност,
акуратността е силата на тази култура.
Затова имат чайната церемония,
затова имат отлични постижения в производството на автомобили и камери
и деликатността на японското изкуство,
и невероятния финес на градините,
но това са мечове с две остриета,
а другата страна е, че след като Япония започне да бетонира,
може изобщо да не спре,
докато не бъде изгладена и най-малката грапавина.
Ала има и друга особеност,
която според мен е част от този парадокс -
как може Япония да е страната на естетическата чувствителност,
която тя все още е,
а големи части от нея да са толкова грозни?
Важното е върху какво концентрират вниманието си,
често се е изтъквало,
че японците са способни да се заглеждат в красиво оризище
и напълно да игнорират големия билборд,
забит точно в средата му.
Особеното в отношението към дивата природа на Япония
се дължи на древния шинтоизъм.
В природата имало нещо мистериозно, божествено,
там били боговете, според японците.
Докато обикалях Япония и говорех, и пишех за тези неща, открих
невероятен отклик в японците.
Това чувство все още е в тях,
мисля, че това ми дава надежда
и вече започвам да усещам лека промяна.
Япония започва или японците започват сега
да се вглеждат в естествената си среда и да си мислят: "Чакай малко."
Така че има нещо обнадеждаващо.
Всички култури са противоречиви - разбира се, че са -
но едно от най-очевидните противоречия тук
е в отношението на японците към тяхната околна среда,
защото от една страна,
японската култура от самото начало
била толкова чувствителна към красотата и несигурността на природата,
ала от друга страна,
човек трябва само да попътува из тази страна,
за да види колко голяма част от природния пейзаж е била обезобразена,
но дори и днес великият дух на шинтоизма все още е жив.
Пътувам към място, което отдавна исках да посетя.
Наошима е малък остров във вътрешното море Сето
в югозападната част на Япония.
Първоначално е бил обитаван само от рибари,
но сега има някои много различни жители.
Преди около 25 години в началото на 90-те години
японската корпорация Бенесе с образователна и издателска дейност
заедно с други поддръжници
започнала да преобразува този малък остров в център за модерно изкуство.
Сега Наошима е дом на десетки музеи,
инсталации и художествени проекти,
и съвременно изкуство от цял свят.
Това място буди отчетливи асоциации с филма за Джеймс Бонд.
Но аз дойдох да видя една творба,
в която древните шинтоистки нагласи към природата
са били възкресени блестящо
от великия японски фотограф Хироши Сугимото.
Сугимото отдавна се вдъхновява от природата.
Може би е най-известен
със серия от снимки, започната през 1980 г.
Черно-бели изображения, всички идентични по форма,
на море, небе и хоризонти от цял свят.
Но въпреки че са универсални,
те дължат много на Япония.
Те ми напомнят за митичния произход на страната от океана,
за неясните мастилени мазки на дзен художниците
и за опитите на Хокусай да улови една единствена форма по всевъзможен начин.
Това, което искам да представя, е мисленето на човешкото същество
на един много ранен етап.
Търсех някакъв образ,
който да мога да споделя с ранния човек,
древните хора, и навярно...
...така се сетих за морския пейзаж,
за морето. Ние сме променили сушата
и не можем да видим земята през погледа на хората от каменната ера,
но чрез морския пейзаж вероятно можем да споделим едни и същи представи.
Но на Наошима, Сугимото се заел със съвсем различен проект.
Това е светилището на Го'о.
Вдъхновено от шинтоизма и древното минало на Япония,
то е едновременно произведение на изкуството и светилище.
Тук е имало светилище от 15-ти век,
но то излязло от употреба в по-ново време.
През 2002 година
Сугимото получил поръчка да направи тук произведение на изкуството
и той решил да построи нов вид сграда.
Изненадах се, че получих един вид архитектурна задача.
Това промени живота ми. Това не беше...
...напълно неочаквано.
Горд съм, че сега станах и архитект!
Дизайнът е базиран на сгради в Исе, в южна Япония
най-святото място в шинтоизма.
Шинтоизмът не е добре организиран.
Много е трудно за обяснение.
След като будизмът дошъл в Япония през шести век,
едва тогава хората можели да пишат за ками
и да мислят за тях посредством езика,
но мисля, че това е много, много примитивен етап на човешкия разум,
но все пак е ценен - трябва да си спомняме
как хората са живеели с природата
в продължение на много, много хиляди години.
Водещи надолу от малката сграда,
стъклени стълби се спускат право в земята
до една скрита камера отдолу.
Тук Сугимото е създал пространство
което, според неговия усет, пресъздава праисторическа Япония.
Тук долу има невероятна атмосфера,
дълбоко под вулканичната японска скала -
и въпреки че това е модерна творба на съвременен художник,
има нещо преднамерено древно в нея,
защото това творение е вдъхновено от старата шинтоистка идея,
че светът около нас, дори земята, на която стоим,
е одухотворен и изпълнен с енергия чрез свещеното.
Ние унищожаваме толкова много природа,
но смятам, че сега е повратната точка.
И тъй, това, което трябва да се изучава отново,
е шинтоизма като спиритуалистична идея
как да живеем с природата.
Това е заветът на японския шинтоизъм, според мен.
Върнах се там, където започнах...
...в гъстите гори на Япония,
където духовете пърхат навсякъде около мен.
По време на моето пътешествие
се срещнах с култура, чиято грижа за природата
изглежда почти неизменна,
тя смята природата за свещена
и я е рисувала и преоформяла векове наред,
и въпреки впечатлението, че съвременна Япония не винаги цени природата,
природата е оформила нейните ценности,
естетическите принципи са толкова различни от тези на Запада.
Често казват, че основната тема на японската култура
е хармонията с природата,
но не това видях аз.
Този пейзаж може да е красив,
но също така е нестабилен и опасен,
и този парадокс, според мен,
е в основата на взаимодействието на японците с природата.
От една страна, те я възхваляват, почитат и митологизират,
но от друга страна, те са обладани от стария копнеж да я покорят.
В следващия епизод ще поема по много различен път през Япония,
път през най-големите й градове.
Това е история, белязана от драматични периоди на разруха и възстановяване,
която отприщила нови форми на креативност.
Ще проуча древната й столица и нейната изтънчена култура.
Ще опитам енергията на зараждащата се столица,
преди да се гмурна в днешния мегаполис,
от неговата тъмна страна към бляскавото му бъдеще.
Превод: Бисерка Иванова kolibka.com © 2019