Daniel Mantovani vytvoril vôkol svojej vlasti mocný vesmír.
Aj keď väčšinu života prežil v Európe,
jeho literárne dielo odkrýva veľké univerzálne témy,
podané prostredníctvom osobných spomienok v malom meste,
v ktorom sa narodil a žil prvé roky života,
v mestečku Salas, v provincii Buenos Aires, v Argentíne.
Po dve desaťročia nás jeho knihy privádzajú
na toto vzdialené miesto,
kde autor dáva krídla vlastnej fantázii,
v kombinácii s veľkou kreativitou,
prekvapivo konfrontovanou s čistou realitou,
literárnymi odkazmi a najmä malebnými...
a občas aj depresívnymi opismi.
Jeho romány odkrývajú pečať autora,
spájajúceho vybrúsený rozprávačský talent
so zručnosťou znalca jazyka,
ktorý si je vedomý svojej precíznej techniky
a disponuje rozsiahlymi literárnymi znalosťami.
Pán Daniel Mantovani, si preberie z rúk kráľa
Nobelovu cenu za literatúru,
ktorú mu udelila Švédska kráľovská akadémia.
Odovzdávam slovo pánovi Danielovi Mantovanimu.
Budem hovoriť v španielčine.
Mám dva rozdielne pocity, ktoré sa týkajú prevzatia
Nobelovej ceny za literatúru.
Na jednej strane som poctený.
Naozaj poctený.
Ale na strane druhej...
a to je ten horký pocit, ktorý vo mne prevažuje,
a som o tom presvedčený, že tento typ jednomyseľného uznania
priamo a jednoznačne súvisí
s úpadkom umelca.
Táto cena je dôkazom...
že moja práca sa zhoduje s chuťami a očakávaniami
porotcov, odborníkov,
akademikov
a kráľov.
Je zrejmé,
že som pre vás ten najpohodlnejší umelec.
A toto pohodlie...
má veľmi málo spoločného s duchom, ktorý má mať každá umelecká tvorba.
Umelci musia spochybňovať,
musia šokovať.
Preto pociťujem poľutovanie
nad mojím najvyšším ocenením v roli umelca.
Avšak, najviac pretrvávajúci pocit,
obyčajná pýcha,
ma pokrytecky navádza
poďakovať vám za ocenenie na sklonku mojej tvorivej dráhy.
Ale prosím...
nechcem, aby ste si mysleli, že spochybňujem vašu dôveryhodnosť.
Nič z toho.
Je tu len jeden vinník.
A tým som ja.
Ďakujem za pozornosť.
O PÄŤ ROKOV NESKÔR
Udelenie "Rádu Aztéckeho orla" v Mexiku.
Rád "Za zásluhy Talianskej republiky".
Podpis "Mierovej výzvy" s ostatnými umelcami a svetovými lídrami v Izraeli.
Čestná medaila "Nemeckej literárnej akadémie" v Berlíne.
Udelenie vyznamenania "Rád Britského impéria" v Londýne.
Otvorenie verejnej knižnice "Daniel Mantovani" v Barcelone.
Prednáška na "11. konferencii spisovateľov" vo Viedni - zrušená.
ČESTNÝ OBČAN
Založenie medzinárodnej knižnej "Cena Daniela Mantovaniho" v Mexiku.
Stretnutie s talianskym premiérom v Miláne.
Benefičné stretnutie na pomoc civilných obetí v Iraku
so Švédskou kráľovskou rodinou v Štokholme - zrušené.
Udelenie "Ceny za zásluhy Talianskej republiky" - zrušené.
Rozhovory a reportáže pre Argentínske noviny - zrušené.
Kokteil na jeho počesť na holandskom veľvyslanectve - zrušené.
Konferencia, čítanie knihy s autogramiádou v Istanbule - zrušené.
Otvorenie auditória s jeho menom
na Akadémii výtvarných umení v Španielsku - zrušené.
Odovzdanie rytierskeho "Rádu umenia a literatúry" vo Francúzsku - zrušené.
Večera na počesť obetí terorizmu v Španielsku - zrušená.
Prezentácia a autogramiáda
na knižnom veľtrhu v Guadalajare - zrušená.
Charitatívna podujatie v Johannesburgu s prezidentom Južnej Afriky - zrušené.
Ocenenie "Doktor Honoris Causa" na univerzite v Yale - zrušené.
Udelenie "Rádu umenia a literatúry" v Lisabone - zrušené.
Kapitola I. POZVÁNKA
Medaila "Za zásluhy" Brazílskej akadémie umenia - zrušená.
Prepáčte, že meškám, Nuria.
Prosím si šálku čaju, Aida.
V Pekingu sa spustila sa tlač súhrnného diela v Mandarínštine.
- Čítanie a autogramiáda kníh. - Nie.
Záhreb, čítanie v sirotinci sv. Štefana.
Nie, čo ďalej?
Ahmed Elkos, pakistanský režisér, má mnoho ocenení.
Chce autorské práva na film "Bez tváre". Čo mu mám povedať?
Nič.
V Pakistane nie sú žiadne príbehy? Nech skúsi písať.
Ten príbeh bol už vyrozprávaný. Čo ďalej?
Toto je z Univerzity z Osaky. Mali by ste prijať pozvanie.
Je to tretíkrát, čo ste to odriekli.
Prispôsobia sa vašim plánom.
Uvidíme neskôr.
BBC stále čaká na rozhovor.
Nie, zatiaľ nie.
A toto prišlo z Argentíny. Zo Salas, z vášho rodného mesta.
Zo Salas? Ste si istá?
Radi by, aby ste tam mali prednášku, chcú vás oceniť.
Žiadne prednášky. Zvlášť nie v Argentíne.
Toto poslali z Varšavskej jazykovej Akadémie.
- Kedy to má byť? - Čo?
Tá Argentína. Kedy to je?
Pozrieme sa.
Pozvánka...
- Je to na budúci týždeň. - Budúci týždeň?
Od 11. do 15. apríla, štyri dni.
Chcú vás vymenovať za "čestného občana" mesta Salas.
A chcú, aby ste mali predslov na mestské jubileum.
Salas...
Môžem sa pozrieť?
Už ste tam dlho neboli, však?
Dlho ste tam už neboli?
Áno, takmer štyridsať rokov. Odišiel som, keď som mal dvadsať
a nikdy som sa nevrátil.
Celý môj život som sa snažil odtiaľ uniknúť.
Moje postavy odtiaľ nikdy neodišli, ale ja som sa tam nedokázal vrátiť.
Plánujete tam ísť?
Nie!
V žiadnom prípade!
Čo tam máme ešte?
Mám tu veľa e-mailov a odkazov od vášho vydavateľa.
Vicente. Čo chce?
Nič podstatné, dokola to isté,
ale myslím, že by chcel vedieť, či ďalej píšete.
Povedzte mu, že vždy niečo píšem.
Listy, prednášky, príhovory, odporúčania, nekrológy.
Ak by chcel, môžem to dať dokopy a poslať mu to.
Povedzte mu, že ak by som mal niečo nové, bude prvý, kto sa to dozvie.
Poviem mu to.
A viackrát volal váš účtovník.
Chce sa s vami stretnúť pred koncom mesiaca.
Má vybavené všetko v USA a v Kanade. Ešte mu chýba Španielsko.
Má nejaké problémy s nemeckými distribútormi...
Musí s vami hovoriť...
To je Richard Anvil z Anvil Books z New Yorku.
Nie.
- Skončili sme? - Áno.
Dobrý deň, Nuria.
Prepáčte. Nie, nič sa nedeje. Mohli by ste prísť?
Nie, nič sa nestalo.
Áno, teraz.
Áno, hneď ako budem môcť.
Dobre.
Ďakujem.
Pôjdem.
A kam to bude?
Salas.
Máte na mysli tú Argentínu?
Ale to je na budúci týždeň.
Všetky vaše stretnutia sú už potvrdené.
Zrušte môj program na tieto dni.
- Ste si istý, že tam chcete ísť? - Som si istý.
Naozaj?
- Áno. - Tak dobre, v poriadku.
Všetko zruším, kúpim lístky a ideme.
Pôjdem sám.
Nebolo by lepšie, keby som vás sprevádzala, ako vždy?
- Ak by ste niečo potrebovali. - Tentoraz by som radšej išiel sám.
- Nebolo by predsa len lepšie... - Sám.
A nikto to nemusí vedieť.
Ani tu, ani v Argentíne. Žiadni novinári.
Sám?
Sám.
Koniec diskusie.
Dámy a páni, hovorí k vám kapitán Caporozzi.
Nemôžem vám zamlčať informáciu, že dnes je s nami na palube
argentínsky spisovateľ Daniel Mantovani,
laureát Nobelovej ceny za literatúru.
Pán Mantovani, v mene spoločnosti a posádky,
je pre nás cťou, že s nami letíte. Ďakujeme.
PÁN DANIEL M.
Hej, tu.
Sadnite si dopredu, prosím. Nemám licenciu na taxík.
Ale musím vás požiadať, aby ste v aute nefajčili.
No dobre.
Do Salasu to trvá sedem hodín, však?
Nie, šesť. Poznám skratku.
Prepichnutá pneumatika.
- Vymeníte ju? - Nie.
Náhradnú som nemal, ani nepamätám.
Ako môžete jazdiť bez rezervy?
Môžete niekomu zavolať? Máte mobil?
Nie, nemám. A vy?
Nie, ani ja.
Ako sme ďaleko sme?
Asi tak sto kilometrov.
- A čo budeme robiť? - Nič.
Keď uvidia, že tam nie sme, pôjdu nás hľadať.
Super.
Už vidím, ako nás hľadajú na tejto skratke, o ktorej nikto nevie.
Do riti!
Tu máte.
Skúste to s papierom.
To je vaša kniha?
Áno, ale použite ju. Mám ich viac, sú na rozdávanie.
Toto je ono.
Ako v zlom filme!
Spaľovanie vlastných kníh, aby sme prežili.
- Čo hovoríte? - Nič, nič.
Povedzte mi nejaký príbeh, Daniel.
Chcete, aby som vám povedal príbeh?
Nejaký vlastný.
V jednom meste žili identické dvojičky,
a keďže sa podobali a nechceli, aby si ich večne mýlili a zamieňali,
jeden z nich nosil bradu a druhý nie.
Ten s bradou žil veľmi skromne,
zatiaľ čo ten druhý bol bohatý a žil v krásnom dome
oproti veľkej zlievárni, ktorú vlastnil.
Čas od času mu tam chodili pochybné návštevy
na veľkých čiernych limuzínach z mesta.
Obaja bratia
často chodili na jediný kabaret, čo bol v meste.
Zašlo to tak ďaleko, že posledným rokom
mali už len jedno spoločné, a to posadnutosť k istej žene,
ryšavej prostitútke z Paraguaja.
Obaja sa tým veľmi trápili.
Ten bohatý ju napokon presvedčil, aby sa za neho vydala
a žila s ním.
Druhý brat sa tým veľmi trápil.
No a jednej noci, nečakane,
sa zjavil v bratovom dome
s návrhom na urovnanie vzťahov.
Šli sa prejsť a začali hovoriť o majetkoch,
ale odrazu, ten s bradou
zdvihol železnú tyč, čo našiel na zemi...
a udrel brata do hlavy.
Ten padol zaraz mŕtvy k zemi.
Potom zobral jeho telo
a spálil ho
v jednej z pecí v zlievárni.
No a nakoniec
si starostlivo oholil bradu
a obliekol sa do šiat svojho brata.
O pol hodinu neskôr,
otvoril dvere domu, kde už Paraguajčanka
očakávala manžela s večerou.
Červenovláska si nevšimla žiadny rozdiel.
Ale kto vie?
Možno to len hrala, lebo nechcela prísť o pohodlie.
Faktom je,
aspoň sa tak hovorí, že najkrajšie mesiace svojho života,
prežil v šťastí, práve s touto ženou.
Až sa jedného dňa objavili muži z mesta
na čiernych limuzínach,
považovali ho za jeho brata a...
Bum!
Odrovnali ho.
Tak sa nakoniec vysporiadali aj ich staré nevyrovnané účty,
na ktoré on už samozrejme zabudol.
Rovnako ako telo jeho brata,
ani jeho telo sa nikdy nenašlo.
- Koniec. - To je všetko?
Všetko ostalo ryšavke.
Boli to dvojčatá Remonedyové, však?
Je to príbeh.
A ten podnik sa volal "Vulkán".
Pane...
Pane!
Zobuďte sa.
Poďme. Už mám toho čakania dosť.
Hneď som späť.
Hej! Tu sme!
Poďte sem.
Nie, išli po ceste do Los Patos.
Poblíž usadlosti Ostroského.
Žiadny strach Cacho, je v poriadku.
Dobre, poviem mu to.
Ahoj Cacho...
Starosta sa ospravedlňuje a víta vás v Salase.
Hneď, ako bude môcť, príde za vami na hotel.
Nie nie, stretneme sa na radnici.
Výborne.
Ahoj, Daniel!
- Ďakujem veľmi pekne. - Ďakujem.
ŽIADOSŤ O KLIMATIZÁCIU TELEFÓNOM
Kapitola II. SALAS
Zdravím.
No, tak už som tu.
- Ďakujem za spoločnosť. - My ďakujeme, Daniel!
- Dovidenia. - Dovidenia.
Už ide.
Daniel!
- Ospravedlňujem sa za vodiča! - Nemusíš, to je v poriadku.
Neviem, prečo sme poslali Ramona... Ten chlapík je...
To nič, bola to cenná skúsenosť.
Ďakujem ti veľmi pekne! Aká česť!
Nádhera!
Prvé čítanie máš popoludní, potom rozhovor pre televíziu.
Potom slávnostná večera a zábava v Hospodárskom klube.
Vo štvrtok ráno budeš v porote v súťaži v maľovaní tu na radnici.
Potom druhé čítanie.
Už sa v tom strácam.
Nerob si starosti, včas ti dáme vedieť.
Zo zoznamu, ktorý poslala tvoja sekretárka, sme nezohnali latexový matrac.
Nikde ho tu nemajú.
Objednal som ho v Santa Rosa, ale ešte neprišiel.
Čože to žiadala?
Hotelový matrac z latexovej peny.
Žiadny polyuretán, alebo penový.
Čo ešte je na tomto zozname?
Jedlo pre p. Mantovaniho musí obsahovať dusené, alebo grilované ryby,
čerstvú zeleninu, nič smažené, alebo konzervované.
Dokonalé, myslí na všetko.
Treba sa vyhnúť náboženským ceremóniám, alebo obradom, bez ohľadu na vieru.
Pokiaľ ide o spoločenské stretnutia,
p. Mantovani dáva prednosť podaniu rúk namiesto objímania a bozkávania.
Nemá rád fotenie, podpisovanie kníh
a je vhodné vyhnúť sa otázkam o jeho súkromí.
Všetkých sme s tým oboznámili, takže sa nemusíš obávať.
- Chlapci už sú tu. - Akí chlapci?
Hasiči. Prevezú nás do Hospodárskeho klubu.
- Na tvoje prvé čítanie. - Nie, nie.
Nie som futbalová hviezda, poďme radšej pešo.
Daniel...
pochop to, hasiči mali pripraviť nejaký pekný program na poslednú noc...
s kráľovnou krásy a tak.
To sa im ale nepodarilo, takže trvali na tom, že to bude teraz.
Hasiči sú tu.
- Koľko ľudí! - Poďme na to!
Môžete začať!
Celý svet ho pozná,
ale len málokto vie, ako to všetko začalo
5. februára 1954.
V štáte Argentína,
v mestečku Salas, 734 kilometrov od Buenos Aires,
sa narodil chlapec menom Daniel, ktorý bol predurčený k úspechu.
Ešte ako mladý muž, Titi, ako ho volali jeho priatelia,
riskoval takmer všetko a odišiel s prázdnymi rukami
do starého sveta splniť si svoj sen.
Stať sa spisovateľom.
Kniha za knihou mu vydláždila cestu,
až sa nakoniec stal významným, medzinárodne uznávaným spisovateľom.
Ale tým sa to neskončilo.
Prišiel vrchol jeho kariéry.
Nobelova cenu za literatúru.
Ňou sa náš milovaný Daniel zaradil natrvalo
medzi najväčšie osobnosti svetovej literatúry.
Jeho diela predstavili kultúru a obyčaje nášho ľudu
v každom kúte sveta.
Ale tieto vynikajúce úspechy nezmenili jeho osobnosť,
uchovávajúc hodnoty pokory a úcty, ktoré sa v ňom formovali počas detstva
v našom milovanom meste.
Jeho matka, drahá pani Clara,
ktorá opustila tento svet pred 40 rokmi,
a jeho otec, nezabudnuteľný pán Victor,
ktorý sa s ňou stretol v nebi takmer o desať rokov neskôr,
kdekoľvek sú,
sú bezpochyby hrdí a tlieskajú
ich jedinému milovanému synovi.
Náš syn. Syn mesta Salas.
Neplač, Daniel, neplač. S úsmevom.
Mal som sen.
Bláznivý nápad, ktorý som chcel zrealizovať.
Všetci mi vraveli, že som blázon, že nie je možné,
aby moje pozvanie vypočula taká svetová osobnosť, a tak ďalej a tak ďalej.
Chcem však ukázať, že s vytrvalosťou, usilovnosťou,
a s predstavivosťou,
sa sny občas stávajú realitou.
A nám, obyčajným, pracujúcim ľuďom,
sa to podarilo!
Som presvedčený...
že Argentínčania môžu byť naozaj pyšní, nie?
Maradona, pápež,
kráľovná Holandska, Messi.
A teraz ty, drahý Daniel...
Je pre mňa potešením privítať ho medzi nami
a s obrovským uznaním
mu odovzdať najvyššie ocenenie
Medailu "Čestného občana mesta Salas",
ktorú si prevezme z rúk kráľovnej krásy!
A teraz odovzdávam slovo
laureátovi Nobelovej ceny za literatúru
a novozvolenému Čestnému občanovi mesta Salas,
Danielovi Mantovanimu!
Drahí priatelia...
Lucia? Vy ste Lucia?
Moja učiteľka v šiestej triede, Lucia De Agostini.
Ešte sa porozprávame.
Všetkých vás pozdravujem a ďakujem vám.
Áno, som slávny Salasan.
Pripúšťam to, sám si za to môžem.
Ale teraz vážne...
Veľa to pre mňa znamená,
vrátiť sa do môjho mesta, nášho mesta.
Zažiť to...
Pretože aj keď
žijem v Európe takmer štyri desaťročia,
stále som Salasan.
Aj keby som to nechcel.
Preto je toto ocenenie odlišné a jedinečné.
A v istom zmysle si ho cením oveľa viac,
ako Nobelovu cenu, pretože Nobelova cena
bola zamietnutá takému geniálnemu spisovateľovi, ako bol Borges.
A medzi nami, páni zo Švédskej akadémie po mne chceli,
aby som mal na sebe pri preberaní ceny akýsi smiešny smoking,
na znak úcty voči kráľovi a kráľovnej
v 21. storočí.
Samozrejme som odmietol. Nemám žiadny rešpekt voči monarchiám.
Tento krát však urobím výnimku
s touto nádhernou kráľovnou krásy, ktorá ma dnes večer sprevádza.
Je pre mňa veľkou cťou byť menovaný Čestným občanom Salasu
a dúfam, že ostanem hodný tohto ocenenia.
Pozdravujem všetkých a som vám veľmi vďačný.
- Nie! Žiadne foto, nie. - Nechaj ich, nech si zopár urobia.
Môže sa fotiť?
Tak aj ja si jednu urobím.
Všetci pozor. Keď napočítam do troch, povieme "sýýýr".
- Jeden, dva, tri! - Sýýýr!
Ešte raz, prosím!
Viacej k sebe.
Hotovo.
- Bravo! - Výborne!
Mohol by som prezentovať tie najhlbšie myšlienky.
Napriek tomu môžem písať, len keď mám čo povedať.
A to je aj dôvod, prečo som nič nenapísal takmer päť rokov.
Chce sa ešte niekto na niečo spýtať?
Áno?
Je pravda, že nešťastie je najlepší stav pre umeleckú tvorbu?
Nie, nemyslím si, že utrpenie môže zaručiť dobrú umeleckú tvorbu. Nie.
Nemyslím... Rimbaud a van Gogh mali ťažké životy
a napriek tomu zanechali skvelé umelecké diela.
Ale mohol by som spomenúť aj vynikajúcich umelcov, ktorí mali kľudný a pokojný život.
Napríklad Jorge Luis Borges.
Ešte niekto?
Čítala som článok, v ktorom ste tvrdili opak.
Povedali ste niečo v tom zmysle, že krajiny s väčším blahobytom
majú menej zaujímavú umeleckú tvorbu.
Nie, nemyslím, že som to niekedy povedal.
To je mýtus trpiaceho umelca a tomu ja neverím.
Aj tak vám ďakujem.
Ďakujem, pretože to bola veľmi dobrá otázka.
Ak súhlasíte, na dnes by sme skončili.
Ďakujem že ste prišli. Teším sa na zajtra
a dúfam, že ste boli spokojní, tak, ako ja.
- Ďakujem. - Ďakujem, pán Requina.
Je to skvelý sochár, má stánok na miestnom trhu.
- José, prečo tu nie je...? - Ovidio, priniesol si to!
Futbalový klub Salas. Ďakujem veľmi pekne.
Hip, hip, hip!
Pozrite sa, pozrite.
Haló. Jeden, dva, tri. Pozornosť, prosím.
Pán Daniel Mantovani, buďte veľmi opatrní.
Nenaleťte politikom, ktorým ide len o spoločnú fotografiu.
Všetci sú falošní!
- Kto to je? - Daj sem, vezmem ti to do hotela.
- Titi! - Antonio!
- Titi! Rád ťa vidím! - Nemôžem tomu uveriť!
- Titi! - Sto rokov mi nikto nepovedal Titi.
- Ako sa máš? - Dobre! Ako na vidieku.
Pracovne. Z roboty do roboty...
A čo ty? Ako si na tom?
Vyzeráš dobre! Nezmenil si sa!
- Čo trepeš, zmenil som sa. - Prisahám!
Oženil si sa? Máš deti?
Nie, nie. Nikdy som sa neoženil. Boli nejaké lásky...
Žiadne deti. A čo ty?
- Oženil som sa s Irene. - S Irene?
- Veril by si tomu? - Nehovor!
Ty si odišiel a ja som si ju zobral.
Sme spolu už dvadsaťpäť rokov.
- Vyhral som nad tebou. - S Irene... ako dobre!
- Je tu Irene teraz? - Nie, nie, Irene...
Irene je v teréne. Organizuje tábor
pre chudobné deti niekde na vidieku.
Prichádza a odchádza. Je to jej práca.
Dobre.
A čo keby si dnes prišiel na večeru?
Dnes nemôžem, budem v Hospodárskom klube. Zajtra mám voľno.
Skvelé, výborne. Pripravím prvotriednu grilovačku.
Tak dobre.
Susana, je to na vás.
- Budem sa tešiť. - Ahoj.
- Potrebujem len pár minút, zavolám vás. - Samozrejme...
Dobré ráno, Daniel. Sme z televízie Cooperativa.
Dobrý deň, prepáčte.
Nie je tu v blízkosti vaša televízia? Ešte pred Sarmientovou ulicou?
- Je. - Prejdem sa tam.
Tak potom už viem, kde to je. Ďakujem.
- Dovidenia. - Dovidenia.
Dobrý deň.
Meno a povolanie?
Prosím?
- Meno a povolanie? - Daniel Mantovani.
Spisovateľ.
Na kameru, prosím.
Ja som nahovoril komentár k videu, čo ste dnes videli.
Bolo to dobré. Ďakujem!
Daniel, mám pre vás jednoduchú, ale zaujímavú otázku.
Prečo ste sa stali spisovateľom?
No, nie je to jednoduchá otázka. Je ťažké na ňu odpovedať.
Myslím, že... spisovatelia, alebo umelci vo všeobecnosti,
neprijímajú svet taký, aký je.
Cítia, že skutočnosť im nestačí,
alebo že ich neuspokojuje,
takže musia vytvárať, objavovať nové veci,
ktoré začleňujú do sveta.
Normálni, bežní ľudia
to nepotrebujú, sú šťastní v takom svete, aký je.
Neviem, čo je lepšie.
Okrem toho som sa stal spisovateľom, pretože som nemal inú možnosť.
Zlyhal som vo všetkom ostatnom.
Daniel, prečo vás nikdy nenapadlo počas tých 40 rokov vrátiť sa?
Aspoň na jeden víkend?
Chcel som sa vrátiť, ale...
tak nejako nezúčastnene.
Ako niekto, kto sleduje film.
Len s mojimi očami, mojimi ušami.
Aby to nebolelo.
Vidieť mesto ako v kine.
Ale nerád by som špekuloval,
dôležité je, že som tu.
Čo pije laureát Nobelovej ceny, Daniel Mantovani,
keď má smäd?
Pije džús San Miguel! Vyrába Ricardo a Felipe Vicentini.
Pomarančový, grapefruitový a broskyňový.
Jedine džús San Miguel chutí dobre do poslednej kvapky.
Džús, ktorý by nemal chýbať v žiadnej domácnosti.
No, Daniel, musíme sa rozlúčiť, ďakujem vám za návštevu.
Bola pre nás veľká česť, že ste tu boli. Ďakujem.
V poriadku.
A my pokračujeme ďalej.
Na linke máme koordinátora študentov tretieho ročníka školy Don Bosco,
ktorí cestovali do Bahia Blanca...
- Dáte si džús, pane? - Nie, ďakujem.
Majstre! Viete, kto som? Renato Privitello.
- Syn Aurelia Privitella. - Teší ma.
Otec sa volal Tomasito, chlapec na bicykli... ten pošťák.
- Prepáčte, kto? - Z vášho románu "Piesočný obor",
ten chlapec s bicyklom, čo robil doručovateľa.
Bol vo viacerých kapitolách. Bol to môj otec.
Samozrejme viem, ktorú postavu máte na mysli, ale...
Otec pracoval pre pána Gregoria. Dosť mu dával zabrať.
Som váš obdivovateľ a som veľmi hrdý, že môj otec je v jednej z vašich kníh.
Ďakujem.
Otec už nie je medzi nami,
ale som si istý, že by bol na to pyšný.
Takto ste ho urobili nesmrteľným.
Ďakujem.
- Podpísali by ste sa mi? - Iste, samozrejme.
Dovoľte mi...
Ďakujem vám veľmi pekne. Nevadilo by vám, keby ste ma objali?
Iste, samozrejme.
- Vlastne, Daniel... - Musím už ísť.
Chcel by som vás pozvať k nám na obed.
Moja matka robí jedinečné ravioli.
Radi by sme si vás uctili. Bola by to pre nás česť.
Čo by ste povedali na piatok, to mám v práci voľno.
Dám vám adresu.
Bývam na Castelli... Castelli 111.
Tuná. Je to vedľa policajnej stanice. Z druhej strany nie je nič.
Je to tu na papieri. Nestraťte ho.
Očakávam vás v piatok medzi pol jednou a jednou.
Myslím, že to nie je moc reálne, povedal by som nemožné,
pretože tu mám dosť nabitý program.
Naozaj si to vážim, Renato.
Bolo mi potešením stretnúť sa s vami.
Teraz už musím ísť.
Na piaty štátny sviatok...
chystáme štvordňovú oslavu...
Volala slečna Nuria z Barcelony.
Aj rozhlasová stanica a denník z Buenos Aires. Pýtali sa na vás.
Ale nemusíte mať obavy, urobil som, čo ste chceli.
- Povedal som, že takého pána nepoznám. - Perfektné.
A prišli nejaké darčeky, máte ich na izbe.
Ďakujem vám.
Ďakujem.
Chudneme s bylinkami Adelgamate.
Jedinečná zmes byliniek na chudnutie. To musíte mať!
Schudnite pitím čaju maté! Pite Adelgamate!
Posledné kusy! Zľavy až do výšky 50%!
Kapitola III. IRENE
Áno?
Povedzte jej, že som hneď dole.
Irene.
Máme dcéru.
- Bývame v peknom dome. - To je skvelé!
Netvrdím, že Salas nie je pekné mesto. Vôbec nie.
Ale s Antoniom máme radostný život a...
Radostný?
Príšerné prídavné meno.
Prečo si nebola na mojich prednáškach?
Moc ťa to nezaujíma, čo?
Prečo by som chodila na tvoju šou?
Ani mi to nevychádzalo. Učím na malej škole v kolónii Rawson.
- Je to odtiaľto tridsať kilometrov. - To mi nemusíš hovoriť.
Poznám kolóniu Rawson lepšie ako ty.
Moja mama aj tety boli odtiaľ.
Bol som tam tísíckrát ako chlapec.
Učím Zemepis.
Čítam im aj knihy, robím poradcu, psychológa, kuchárku.
Sú to deti, ktoré žijú v izolácii.
Ich otcovia pracujú na farmách, takže potrebujú...
- Motiváciu. - Iste.
Je to služba.
Čože?
Hovorím, že robíš službu...
Je to pekné, pomáhať ľuďom.
Nebuď cynický, poznám ťa.
- Si tu autom? - Áno.
Chcel by som ísť k lagúne.
Zvláštna lagúna bez vody, čo?
Má svoje čaro.
Dobrý deň, asistentský servis? Potrebujem pomoc.
Neviem. Neštartuje.
Nikdy som nič nenapísal o mojom živote v Európe.
Nič sa mi nezdalo dosť inšpiratívne.
Korene mojich príbehov ostali tu, v tomto meste.
Moje detstvo, moje dospievanie, moja mladosť.
Ľudia, táto krajina.
Ty...
Chceš ma rozplakať?
Myslíš, že ešte prídu?
To je Cacho.
- Kto? - Starosta.
Vyskúšajte to, Irene.
A je to.
Paráda!
Prepáčte, Daniel, chcel by som vám dať tento zošit.
Sú to moje krátke poviedky.
Ak by ste si ich mohli prečítať...
Ak si prečítate aspoň jednu, bude to pre mňa česť.
Takže vy ste spisovateľ? Rád si tu niečo prečítam.
Veľmi si to vážim a ospravedlňujem sa.
- To nemusíte. Ako sa voláte? - Ramiro.
Ramiro... Ďakujem za dôveru.
Áno?
Demokracia a blahobyt produkuje len priemernú a nevýraznú literatúru.
Veľké literárne diela sa rodia v nespravodlivých
a totalitných spoločenstvách, kde je existenčná prázdnota vyplnená kreativitou.
Podpísaný Daniel Mantovani.
Berlín, máj 1991.
Vzdávam sa.
Čo to robíš, dievča?
Myslím, že si trochu zmätená.
Nemusím ti vysvetľovať, že by som mohol byť tvojím otcom, však?
Nie, cítim sa zle.
Bolesť hlavy, neviem...
Potrebujem si odpočinúť.
Áno, viem, chápem.
Nie je to možné, naozaj...
Nebudem môcť prísť.
To je škoda! Znie to skvele!
Budem si to musieť nechať ujsť. Čo sa dá robiť?
Chcem ťa poprosiť...
Ospravedlň sa všetkým v mojom mene.
Ďakujem, Cacho.
Vďaka. A ešte raz prepáč, ale musím si odpočinúť.
Haló.
Už je deväť?
Ďakujem. Ďakujem veľmi pekne.
Hej...
Mladá.
Je mi ľúto, ale budeš musieť ísť.
Sláva vlasti, Daniel!
SCHVÁLENÉ
Môžeme to trochu urýchliť?
ODMIETNUTÉ
A čo tento?
Mendéz, ďalší!
SCHVÁLENÉ / ODMIETNUTÉ
- Daniel? - Nie.
Mendéz?
Nie.
Rozhodneme neskôr.
- Tento? - Nie, nie.
Ale to je obraz manželky ekonóma Rivoliho.
Patová situácia. Mendéz, váš názor.
Odložiť. Ďalší.
- Odmietnuté. - Odmietnuté.
- Ale to je pápež. - Nie...
No, Mendéz...
Veľmi slabá technika.
Ak súhlasíte, zamieta sa.
Ďalší. Ale nie, to bol posledný.
Počkajte, počkajte. Otočte to znova.
Všimli ste si?
Vidíte to, niektorí maľujú na čokoľvek, čo je po ruke.
Sú chudobní. Hovorila som im, aby si zohnali plátno a rámy, ale...
No práve! Ten, kto to maľoval,
či už zámerne, alebo nie, trafil klinec po hlavičke,
pretože s tým plagátom na zadnej strane
sa mu podarilo u tohto obrazu
s jednoduchým a zle namaľovaným motívom,
získať úplne iný význam.
Nechtiac si tým vyslúžil pozornosť kritiky.
Je mi ľúto, Daniel, ale poznám toho chlapca, aj jeho rodičov,
a jeho práca je krajinka vpredu a nie to, čo je na zadnej strane.
Viem, ale... čo na tom záleží, čo chcel umelec vytvoriť.
Tento obraz by nemal byť zavesený na stene,
ale uprostred sály.
Aby ho ľudia mohli posúdiť z obidvoch strán.
Podľa mňa by mal získať prvú cenu. Nepochybne.
Je to závan čerstvého vzduchu.
Má pravdu.
Úplne súhlasím s Mantovanim.
Prvá cena.
Musím ísť pripraviť jednohubky.
Bude to chvíľa.
Hneď som späť.
Žiadny záujem. Nikto nič neurobí.
To nie je len v Salase. To máte tak všade.
V New Yorku, v Amsterdame, v Berlíne...
Dr. Florencio Romero, prezident SVAA.
SVAA, čo to je?
Združenie výtvarných umení v Salase. (Salas Visual Arts Association)
- Skvelé, blahoželám. - Ďakujem.
Je pravda, že ste označili môj obraz ako "nie dosť dobrý"?
Vidím, že je medzi zamietnutými,
ale možno to bolo len nedorozumenie, alebo čo ja viem...
Neviem, či vás správne chápem. Zúčastňujete sa súťaže
a zároveň chcete vyjadriť svoj názor na to, čo vyberieme?
Ľutujem, že som sa odvážil vyjadriť svoj názor,
pretože podľa vás nemôžem povedať vôbec nič.
Aj som si to myslel.
Pretože je jasné, že váš umelecký vkus
je očividne ovplyvnený umeleckým vkusom zo zahraničia.
A to je to, čo sa nám tu snažíte nanútiť,
spolu s vašou literatúrou,
ktorá je plná odporu a nenávisti voči našim ľuďom, vášmu rodisku.
Ste priemerný.
Prepáčte, ale musím vás požiadať, aby ste odišli, kým stratím trpezlivosť.
To je všetko.
- Stačilo! - Ako myslíte, odchádzam.
Uvidíme, kto bude mať posledné slovo.
Čo to malo byť?
Vypadni!
Nemôžem ťa nechať samého. Kam ideš?
- Do hotela. - Odveziem ťa.
To sú Romeroví poskoci. Vedia, že so mnou sa nemôžu zahrávať.
Romero... Už som mal som tú česť.
Odkiaľ ideš?
Titi, daj mi vedieť, ak by ťa títo ľudia ešte obťažovali.
Ďakujem. Maj sa.
Stretol si sa s Irene?
Včera sme sa stretli. Chvíľu sme pokecali, tak narýchlo.
Dobre.
- A ako? - Dobre, dobre.
Aký si mal dojem?
Dobrý. Irene je vzácna žena.
Bolo to ťažké.
Naozaj, naozaj ťažké.
Už si bol tri roky preč a ona bola stále na teba upnutá.
Spomínam si na jeden deň... Už sme boli zobratí...
Prišiel som domov a našiel som ju plakať...
...veľmi žalostne.
Čítala tvoju knihu.
Pokúšala sa ju skryť, ale uvidel som ju.
Čítala všetky tvoje knihy.
Išla do Buenos Aires, aby si ich kúpila, alebo objednala.
Sledovala ťa, ako mohla...
celý svoj život.
Prečo ti to hovorím?
Pretože si môj brat, môj priateľ...
a chcem, aby si vedel, že tomu všetkému...
je už koniec. Je to minulosť.
Zabudnuté, pochované.
- Chápem. - Rozumieš, čo ti hovorím?
- Rozhodne. - Rozumieš?
- Sme spolu šťastní, Titi. - Je to poznať.
Večer ťa čakám, nepríď neskoro.
Ulica Belgrano 45
Maj sa.
- Ďakujem. - Prepáčte, Daniel.
Tento invalidný vozík je na batériu, takže by mohol normálne fungovať.
Viete, čo to znamená pre chlapca, ako je Julián?
Áno, ale poďme k veci, prosím.
Na nákup invalidného vozíka potrebujeme 9800 dolárov.
Je z dovozu.
Iste si viete predstaviť, že nie je v našich silách vyzbierať takúto sumu.
Ja som nezamestnaný, moja žena je učiteľka.
Už sme urobili všetko možné, aby sme získali tento vozík.
Navštívili sme každú organizáciu, čo sme mohli a kadečo iné,
ale bezvýsledne, pane. Preto som nabral odvahu...
Odvážili sme sa prísť za vami.
To čo je pre nás nemožné, môže byť pre vás jednoduché.
A pre Juliána to môže znamenať všetko.
Potrebujeme 9800 dolárov, pane.
Dovoľte mi povedať niečo o Juliánovi.
Je fanúšik futbalového klubu San Lorenzo, ako ja, samozrejme.
Je láskavý, citlivý, má železnú vôľu.
Má radosť, keď môže byť vonku, má rád slnečné dni,
ale jeho obľúbeným koníčkom je počúvať hudbu na počítači.
To dokáže hodiny!
Ako sa volá tá populárna speváčka, čo sa ti tak páči?
Ako sa volá? Povedz to pánovi.
- Taylor Swiftová. - To je ona, Taylor Swiftová.
Vždy má dobrú náladu, tak, ako teraz. Vždy.
Napriek všetkému. Je nám vzorom.
Silná vôľa, dobré srdce.
Je to bojovník.
Verte tomu alebo nie, on je ten, čo nás drží nad vodou.
Dovoľte, aby som vám dal svoju vizitku s kontaktnými informáciami, pán Daniel.
A ďakujem vám vopred.
Tuná.
Je mi ľúto, čo sa stalo vášmu synovi, ale nemôžem vám pomôcť.
Nejde o sumu peňazí, ale nie som mimovládna organizácia.
Na takýto druh pomoci existujú štátne agentúry.
Ale nevysvetľujte si to tak, že mi je to ľahostajné.
Som pomerne angažovaná osoba,
ale moje angažovanie, ako spisovateľa je iným smerom.
A ešte raz hovorím, či potrebujete jeden dolár alebo sto tisíc,
nie je v tom rozdiel. Predpokladajme, že by som súhlasil.
Nebudem to robiť, je to len predpoklad.
Predstavte si, že vám dám desať tisíc dolárov.
To, čo hovoríte, je pravda. Bolo by to pre mňa ľahké.
Bol by to však zvrátený postoj a v rozpore s mojimi zásadami.
A čo ostatní ľudia, ktorí sú v rovnakej situácii, ako vy?
Bolo by to maximálne nespravodlivé. Je mi to ľúto, ale nie.
Ale pane, každá pomoc sa ráta...
Aspoň jednému by ste pomohli.
Viem, že veľa ľudí na svete potrebuje pomoc.
Ale nie je lepšie, aby bolo milión ľudí v núdzi, ako milión a jeden?
Všetci sme zo Salasu, pane. Nie to je pre vás veľa.
Ak by som vám pomohol, stal by sa zo mňa akýsi bôžik.
Spasiteľ, ktorý zázračne rozhoduje
o osudoch tých, ktorí mu skrížia cestu.
Problémom je, že nie som veriaci.
A ani nechcem byť v tejto pozícii...
voči nikomu. Moja odpoveď je nie.
A okrem toho...
Spôsob, akým ma o to žiadate, mi pripadá ako vydieranie.
Dovidenia.
Prepáčte.
Umelecká tvorba je nezávislá od etiky, či morálky.
Napríklad veľkí renesanční maliari,
ako napríklad Raphael, alebo Michelangelo,
vytvorili skvelé umelecké diela v mene...
náboženskej propagandy.
Veľká časť vynikajúcej filmovej tvorby Leni Riefenstahl
vznikla z dôvodu podpory nacizmu.
A existujú stovky ďalších príkladov.
- Dobrý deň! - Dobrý...
- Á, Romero... - Dobrý deň všetkým.
Som Dr. Florencio Romero.
Určite ma každý pozná a dobre vie, kto som.
Dovoľte mi vás krátko prerušiť.
Všetkým vám rozdajú kópie
s úryvkami jednej z kníh tohto indivídua.
- To je neuveriteľné! - Volá sa to "Piesočný obor".
Môžete sa tam dočítať a presvedčiť,
ako sa snaží znevážiť našu komunitu,
považuje nás za nevedomých a zvrátených.
Ale to nie len v tejto knihe. Taká je každá kniha od tohto zblúdilca.
Vykresľuje nás ako najhorší odpad.
Áno, prestanete sa hrať na hlupáka. Vy ste ten najhorší odpad.
Pretože sa pokúšate priradiť nám
tie najhoršie ľudské vlastnosti.
Vážený obhajca dobrých mravov,
ak nemáte záujem počúvať, čo je pre mňa veľkým potešením,
vyzývam vás, aby ste opustili túto miestnosť.
Títo ľudia majú záujem ma počúvať, preto vás žiadam o rešpekt.
- Nie kvôli mne, ale kvôli nim. - Ste obyčajný demagóg!
Na čo sa tu hráte! Títo ľudia vás nepoznajú!
Nevedia, čo píšete. Nezneužívajte ich!
Preto sa nikdy nevrátil do svojho rodného mesta.
Práca tohto milionára stojí na ohováraní vlastnej komunity.
Ak toto nie je potkan, potom už neviem čo.
Ste len luxusným služobníčkom Európanov!
Obyčajný šašo!
Neviete, kam patríte.
Nepatríte nikam!
- Naozaj? - Áno!
To je dôvod, prečo Dante Alighieri
posiela zradcov do horúcich pekiel.
Zradu považuje za najhorší zo všetkých hriechov.
A dôvod je jednoduchý. Ak chcete zradiť,
najskôr si musíte získať dôveru a náklonnosť obete.
- Ten chlap je Judáš. - Bravo, bravo!
Bravo, bravo!
Ak sa chcete presvedčiť... môžem to prečítať nahlas.
Poviedka: "Železničný prejazd", strana 120.
Okrem kreolských koní, mal pán inžinier - "Obor",
ako ho tu nazývali Kreolovia, aj iné koníčky.
V stodole na svojom ranči,
zotročoval chudobných a negramotných ľudí, aby mu slúžili.
Celé rodiny sa tam tlačili pod jeho útlakom...
Nemusím vám hovoriť, koho tým myslel.
Inžinier Gagliardi, Tulio Gagliardi. Vážený obyvateľ mesta Salas.
Obor Gagliardi, čo meral dva metre.
Vlastnil sklady hneď za mestom.
Bohužiaľ, ako všetci vieme, nie je nažive, aby sa mohol brániť
proti urážkam tohto človeka.
Keby tu bol, som si istý, že by sa mu vedel postaviť, tak ako sa patrí.
- Dobre... - A to nie je všetko.
Je tu toho ešte veľa! Ste potkan!
Utiekli ste ako potkan, keď bolo najhoršie!
- Naozaj? - Áno!
A teraz si sem prídete... O čom nás chcete poučovať?
Našli ste dokonalý recept!
Okydáte svoje rodné mesto a vyúčtujete si to v eurách!
Lížete Európanom rite! Mali by vás za to oceniť,
pretože pre nich pracujete!
Veľmi dobre! Veľmi dobre! Skvelý výkon, veľmi presvedčivý.
Ešte lepší ako ten, čo ste predviedli dnes ráno.
Skvele ste to zahrali, blahoželám.
A ďakujem vám. Mohol by som to použiť v ďalšom románe.
Aj keď si nemyslím, že by to fungovalo, pretože je to príliš hlúpe a komické.
Teraz už naozaj odíďte,
pretože títo ľudia chcú počúvať mňa a nie vás.
Len kľud, skončil som. Odchádzame.
Čo je, bojíte sa? Neublížime vám.
Čo môžete očakávať od niekoho, kto nemal ani toľko slušnosti,
aby sa vrátil domov a pochoval svojho otca?
Nemám pravdu?
Poďme.
Opäť raz platí, že skutočnosť prekonáva fikciu.
Predpokladajme, že to, čo hovoria, je pravda.
Že som to monštrum, ktoré opísal.
Mohlo by ma to diskvalifikovať ako umelca?
Som spisovateľ, píšem romány, vytváram fikciu.
Nepíšem príručky o etickom správaní.
Mnohé z odsúdeniahodných postojov
niektorých mojich postáv...
sú bohužiaľ súčasťou tohto sveta, v ktorom žijeme.
A že moje postavy robia to, čo robia, ešte neznamená
že toto ich konanie schvaľujem, alebo neschvaľujem.
Schvaľujú autori kriminálnych románov vraždy?
Ale prečo nepíšete o pekných veciach?
Vzdávam sa.
Dostali ste ma.
Vaša otázka spochybňuje celý môj život spisovateľa.
VYKRADLI NÁS. SPÝTAJTE SA, KEĎ CHCETE VEDIEŤ VIAC.
Hotel je ako z rumunského filmu.
A tiež ma postavili na hasičské auto, aby som mával ľuďom.
Áno, aj s kráľovnou krásy. Poviem vám neskôr.
Nuria... dôvod, prečo vám volám, je ten
že chcem kúpiť invalidný vozík pre chlapca, ktorý ho potrebuje.
Je to špeciálny vozík. Taký sa tu nevyrába.
Dám vám kontakt na jeho otca,
pošlite mu buď invalidný vozík, alebo peniaze.
Neviem, čo je lepšie.
Poznačte si jeho telefónne číslo.
Kapitola IV. VULKÁN
Máte to tu prekrásne.
Prekrásne?
Vybral si príšerné prídavné meno.
Bozk.
Pozri na toto!
Jahňacie hlavy.
Jeho obľúbené jedlo.
Keď prekonáš prvý šok, uznáš, že sú vynikajúce.
Pre každého jedna.
Čo ma naozaj prekvapuje, je, že si buď tak naivný...
alebo tak egoistický. Neviem, čo z toho.
Nikdy si nepomyslel, že by sa v Salase mohol niekto cítiť urazený tým, čo píšeš?
Dokonca ani keď sa jedná o Romera, najodpornejšieho človeka v meste.
Všetci to vieme, ale...
O čo ide?
V Európe by ste niečo také nejedli.
Úžasné!
Mimochodom, "Argentínske ražniči" nie je Argentínsky vynález.
- Naozaj? - Už pred 2000 rokmi si Číňania grilovali mäso.
Ak sa to dozvie niektorý z našich gaučov, spácha harakiri.
To je vymysleli Japonci, nie? Ufiknúť si vtáka mačetou.
Ani kravy nepochádzajú z Argentíny. Priviezol ich Kolumbus.
Z Argentíny je pštros, jarabica.
Neuveriteľné. Máte rovnakú rétoriku ako pred sto rokmi.
Vôbec ste sa nezmenili.
- Takže... - Takže čo?
Nie. "Čin-čin".
Najprv prípitok.
Vieš, že nie som... moc sentimentálny.
Nie som na nejaké formálne blufy a tak,
ale chcel by som pripiť na teba, Daniel.
Chcem pripiť na teba...
Uvedom si, odkiaľ si.
Odkiaľ pochádzaš a čo si dosiahol.
Drel si ako kôň, aby si sa dostal tam, kde si.
Som na teba veľmi hrdý, Daniel. Veľmi hrdý.
Si čestný...
...a slušný človek.
Bravo, Daniel!
A čo môžem povedať o Irene?
Žena, s ktorou verím, že strávim zvyšok života.
Vytvorili sme spolu rodinu.
Na základe rešpektu.
Delím sa s ňou...
o jednu posteľ každú noc.
Čo môžem viac chcieť?
Na zdravie.
Som ja ale blbec...
Pusu.
Nádhera!
Pustíme sa do toho?
Úžasné!
A ešte budú jahňacie hlavy!
Čo robíš, Daniel, umývaš riad? Urobím to neskôr.
- Nie, dovoľ nech ti pomôžem. - Nechaj ho, má z toho radosť.
A čo bolo potom?
Otvoril som dvere a stála tam.
Nádherná, krásna dievčina. Mladica.
Ale s vyzývavým postojom, vieš ako. Maximálne odhodlaná.
Vtrhla dovnútra. Ako profesionálka.
Bez okolkov, úplne drzo, pripravená na čokoľvek.
- Tá mrška vedela, čo chce... - Decká prišli!
Ahoj!
Ahoj.
To je Júlia, naša dcéra.
Už sme sa stretli. Bola som na jeho prednáške.
Je to tvoj fanúšik, čítala všetky tvoje knihy.
Pusu, pusu.
A to je Roki, jej priateľ.
- Prečo nám nenaleješ? - Áno.
Poďme.
Whisky, Roki.
Tak čo? Aj niečo bolo?
- Nie, nie! - Hlupák!
Gringos k nám chodia poľovať na diviaky.
Vozíme ich s Rokim na jeho tereňáku 4x4.
Má strešné reflektory, plná výbava.
Dodávame im zbrane, strelivo jedlo, skrátka full servis.
A poľovačka môže začať.
Niekedy na ne natrafíme, inokedy nie.
Takže s Rokim...
im tam naženieme "domáce diviaky",
čo ti žerú z ruky.
A gringos strieľajú - a všetko vedľa,
pretože sú tupí, však vieš.
Potom Roki, zo strechy džípu,
s teleskopickou puškou
strieľa v rovnakom čase, ako gringos.
Chápeš? Takto to funguje.
Takže aj keď netrafia, diviak dostane zásah.
A myslia si, že ho skolili, chápeš?
Spokojnosť zaručená.
Všetko dobre dopadne.
Odchádzajú nadšení.
Urob divočáka.
- Oco! - Len raz!
- Napodobni divočáka. - Nie, Antonio! Antonio!
- No tak, zakvíkaj. - Prestaň, tati.
No dobre, ak nechcete...
- Kedy odchádzaš? - Pozajtra.
A nechceš ísť s nami zajtra na poľovačku?
Aj keď si gringo, nebudeme ti nič účtovať.
A popri tom... môžeš načerpať ďalšie príbehy prostých ľudí
pre svojich Európskych čitateľov. Čo ty na to?
- Tak teda dobre. - Skvelé!
Počul si, čo povedal?
Všetko nachystaj, pretože zajtra večer...
pôjdeme s priateľom loviť diviakov.
Dobre? A teraz...
poďme ešte niekam čosi popiť.
Trochu to roztočiť...
Som dosť unavený.
Poriadne som nespal, čo som odišiel z Barcelony.
Nenechaj ma v štichu, kamarát!
BAR VULKÁN
Ahoj!
Ako sa máš? Daj môjmu priateľovi pusu.
- Daj mu pusu. - Ahoj.
Toto je ono. Tak to má byť.
Každú z týchto kurvičiek som mal
aspoň dvadsať, alebo tridsať krát.
Každú som pretiahol.
Mám takú teóriu, že...
muž môže mať "aférku"
aj s inými dievčatami, alebo ženami, okrem svojej manželky.
Môže mať oné.. malý úlet...
ale musí vedieť, že sa má vrátiť domov, k manželke...
ktorá mu patrí.
S ktorou má rodinu, ktorá si ho váži.
To isté platí aj pre ženy. Beriem to.
Aj vydatá žena sa môže zapliesť s nejakým tým... parašutistom.
Čo môžeš robiť?
Bravo Antonio!
Hej Roki!
Roki...
keď tu teraz nie je tá bosorka, urob Danielovi divočáka.
Počúvaj, počúvaj...
Sprav to znovu! Sústreď sa! Ideš!
- Sukin syn! Úplný divočák! - Áno.
Musíte ma ospravedlniť, chlapi, ale musím už ísť. Som na smrť.
Nespal som tri dni, vážne.
Roki, odvez ho. Ja tu ostanem a pokecám s mojou psychologičkou.
Nechaj tak Roki, teraz si prišiel.
Môžem ísť pešo, alebo si zavolám taxík.
Si hlúpy, alebo čo? Tu nemáme taxíky!
Hotel je príliš ďaleko.
Vezmi ho, Roki!
Roki!
Na čo zízaš, Vasco? Čo sa tak kreténsky škeríš?
Na čo čumíš? Máš nejaký problém?
Čo tu robíš? Ako si sa sem dostala?
Ihneď odíď, prosím!
Vedela si o mojom vzťahu s tvojimi rodičmi!
To by už stačilo!
- Dale, neodmietaj ma. - Chcem, aby si odišla.
Sú tu aj tvoji rodičia a máš priateľa.
On už nie je môj priateľ. Rozišli sme sa, je to násilník a hlupák.
Je mi to jedno. Obleč sa a choď.
Chcem odísť z tohto mesta.
Nechcem tu ostať a mať zbabraný život, ako moja mama.
Obleč sa a odíď!
Nebudeš sa so mnou rozprávať?
Haló?
Haló!
Teploš!
Prestaň.
Choď preč! Prestaň!
Už dosť!
Antonio...
Chceš sa porozprávať, Antonio?
Antonio.
Prisaháme na slávu večnú
Ďakujem. Môžeme začať.
Pozrime sa, čo to tu máme.
Krátky predslov od nášho ctihodného občana?
No...
Cítim sa poctený týmto gestom, ktoré zachováva moju podobizeň...
alebo sa na ňu aspoň mierne podobá.
Musím uznať, že je to veľmi osobitý portrét.
Môj priateľ, spisovateľ, ktorý tiež získal Nobelovu cenu, mi raz povedal...
Byť laureátom Nobelovej ceny ťa zmení na sochu.
Zdá sa, že to nebola len metafora.
Ďakujem veľmi pekne.
Veľmi dobre!
Nádherné! Skvelý výkon! Blahoželám!
Na poslednej prednáške nebudeš mať už žiadne problémy.
Môžem ťa uistiť, ver mi. Len pokojne choď.
Áno, aj som tak išiel... Pokojne.
Všade sú neprajní ľudia, Daniel.
Nemôžu vystáť tvoj úspech, slávu, tvoju Nobelovu cenu.
A je to aj spôsob, ako mi ublížiť.
Sú už takí, strieľajú od pása. Poznám ich.
Daniel...
Posledná vec, ohľadne súťaže. Pozri...
Myslím, že máš vo všetkom pravdu, nepochybne, ale...
Chcem ťa požiadať o zaradenie niektorých obrazov, čo boli zamietnuté.
Počul som, že si zamietol všetkých miestnych.
Neber si to zle, ale...
ja sa nerozumiem do umenia...
Pre teba bude zajtra Salas minulosť, už sa nevrátiš.
Ale ja tu s nimi ostanem, chápeš?
Budú sa ma pýtať: "Cacho, prečo nie môj? A prečo tento áno?"
Daniel, žiadam ťa len o láskavosť.
Stačí pridať zopár obrázkov
a dnešné vyhodnotenie súťaže môže prebehnúť v pokoji.
Urob, ako chceš. Ak na tom stojí svet...
Daniel!
Stretneme sa o siedmej!
Nenechaj nás čakať!
Daniel!
Nechali ste nás v štichu! Neprišli ste!
A čo dnes večer?
- Aké bolo vaše meno? - Renato.
Renato, áno.
Pozrite, neprišiel som a ani neprídem, pretože vás nepoznám.
Je to jasné? Ani vy ma nepoznáte.
Nemáte najmenšiu predstavu o tom, kto som, čo mi víri hlavou.
Postavy v mojich knihách sú len postavy.
Sú vymyslené. Nie sú skutočné.
Ak ste boli nadšený tým, že váš otec bol jednou z týchto postáv...
- Je mi to ľúto. - Ale...
Vy a ja nemáme nič spoločné.
Okrem toho, že sme sa tu narodili. Nič viac.
Ja som vám to nesľúbil.
Nie som povinný ísť k vám domov len preto, že ste ma pozvali.
Nie som objekt, s ktorým môžete manipulovať.
Je to jasné?
Pozývajte si k sebe tých, ktorí o to stoja.
- Áno, ale... - Pretože takto to nefunguje.
Počúvajte, čo vám hovorím.
Takto to nefunguje.
Musí to byť vzájomné, recipročné.
- Chápete to? - Áno.
Normálne by som sa nezaťažoval takýmto vysvetľovaním,
ale dnes, neviem prečo
mám potrebu hovoriť, čo si skutočne myslím.
- Ako by sme sa navzájom poznali. - Ale je to o mojom otcovi, prosím!
Pekný deň.
Nerozumiem, čo to do čerta robíš.
Nevedela som, že si sa stal na staré kolená zvrhlíkom!
Nevedel som, kto to bol. Keby som to vedel...
V niečom som vás vyrušil?
- Čo to máš s tvárou? - Kto, ja?
To nič. Vasco zahlásil nejakú kravinu...
tak som ho poslal na ošetrovňu.
Kde si spal včera v noci?
Celú noc som bol s Titim. Hovorili sme o...
...živote.
O živote.
Je to v poriadku, teraz choď domov.
Choď domov, choď.
Choď už.
Chceš niekam zaviezť? Ideš niekam?
Netreba, idem do komunitného centra. Dnes mám poslednú prednášku.
Dobre, vezmem ťa.
Nie, nie.
Nie...
Radšej sa prejdem, aspoň sa nadýcham čerstvého vzduchu.
- Nezabudni, že potom ideme na poľovačku. - Dobre.
Dnes som slávna osobnosť,
hoci mnohí vôbec nevedia prečo.
Druh národného hrdinu,
ktorý sa vyberie zo skrine, opráši...,
ak je treba, zúčastní sa kultúrnej udalosti,
aby pri nejakej príležitosti povedal zopár fráz
a potom sa vráti späť do skrine.
Provinčný osud pre niekoho,
kto sa viac ako tridsať rokov
snažil uniknúť práve z tohto.
Ale aby som sa stal národným hrdinom mi chýba ešte jedna podstatná vec.
Moja vlastná smrť.
A napokon...
Potlesk pre vás...
Pretože ste stále prichádzali.
Pre vás.
Daniel, vezmeme vás.
Nie ďakujem.
ZATVORENÉ
Prepáčte, dobrý deň. Len som sa pozeral.
To bol dom mojich rodičov.
Môj domov. Strávil som tu svoje detstvo.
- Je zatvorené! - Tu bola garáž...
- Zapredanec! - Sukin syn!
Veľa šťastia.
Drahí priatelia...
Je mi potešením otvoriť túto maliarsku súťaž.
Je pre nás česť, že predsedom poroty
nie je nik iný, ako Daniel Mantovani,
tento umelec zo Salasu, ktorý si podmanil svet...
a ktorý je už dva dni "čestným občanom" nášho milovaného mesta.
Členkou poroty je tiež Emilce, naša kultúrna pracovníčka.
A Mendéz, ktorý tu nie je z osobných dôvodov,
ale už tu nepracuje.
Som presvedčený, že kultúra zohráva dôležitú úlohu
vo vývoji spoločnosti...
A štát
má povinnosť ju podporovať.
Rád by som vám všetkým poďakoval,
že nám pomáhate brániť našu kultúru.
Najlepšia kultúrna politika...
Najlepšou kultúrnou politikou je nemať žiadnu.
Brániť našu kultúru?
Kultúra je vždy považovaná za niečo slabé, niečo krehké,
ako niečo vratké,
čo je potrebné ochraňovať, podporovať
a dotovať.
Kultúra je nezničiteľná.
Je schopná prežiť aj tie najhoršie katastrofy.
V Afrike existoval primitívny kmeň,
v jazyku ktorého neexistovalo slovo sloboda.
Viete prečo?
Pretože boli slobodní.
Myslím, že slovo "kultúra" vždy vychádza z úst
tých najväčších ignorantov, hlúpych a nebezpečných ľudí.
Ja osobne ju nikdy nepoužívam.
Vážení...
Toto nie sú práce, o ktorých sme si mysleli, že by mali získať cenu.
Nie sú to ani tie, ktoré sme vybrali.
A nevybrali sme ani obraz za mnou
od tu prítomného "pána doktora".
- Drž hubu, ty zapredanec! - Špina! Zradca!
- Nie, nie! Prestaňte! - Ty špina!
- Poď sem, ty zradca! - No poď!
Prestaňte.
- Bastard! - Prestaňte!
Dostanem ťa! Poď von, keď si chlap!
Mantovani! "Ctihodný občan", zasraný zradca!
Čakám ťa vonku!
Vybavíme si to vonku, keď si chlap! Tvoja sestra je kurva!
Ja ti ukážem "Ctihodného občana"!
Poď si to rozdať, keď sa nebojíš! Ty kus hovna!
Zasraný zradca! Kurva, čo ťa porodila!
Nedotýkajte sa ma! Poď von! Čakám ťa!
Ja ti dám "Ctihodného občana"! Zradca!
Odchádzam, ale chcem ešte niečo povedať.
Priznávam, že mi nie je jedno, že mám odporcov,
ktorí mnou opovrhujú až s takou vehemenciou.
Ale aj napriek značnej brutalite takýchto prejavov
ja osobne pociťujem uspokojenie,
že ľudia vyjadrujú svoj postoj voči inštitúcii.
V tomto prípade... voči mne.
Ale k veci.
Ako občasný pozorovateľ ľudskej komédie,
považujem za svoju povinnosť pokúsiť sa urobiť tento svet
menej zlým.
Viem, že je to prehraná bitka,
ale to neznamená, že sa vzdám boja.
Len tak ďalej.
Zostaňte takí, akí ste. Nedovoľte na tom nikomu nič meniť.
Žite ďalej v pokryteckej spoločnosti...
v hlúpej pýche...
vo svojej vlastnej ignorancii a brutalite.
Je mi ľúto, že som vám spôsobil toľko problémov.
Pokračujte vo svojich pokojných životoch.
Nech je Salas aj naďalej tým milovaným rajom.
To je všetko.
Nie, Daniel. Poďte zadným vchodom.
Poďte, poďte...
Nech ťa ani nenapadne uvažovať nad poľovačkou s Antoniom.
Musíš hneď opustiť Salas.
Čo sa ti stalo?
Daniel, aspoň raz v živote ma počúvni.
Ideme na hotel pre batožinu.
Musím ťa odtiaľto dostať preč.
Nepôjde.
Idem pre džíp. Zabaľ si veci.
Vyzdvihnem ťa pred hotelom.
Dobre.
Daniel, prišiel ten latexový matrac. Hneď ho vymením.
A toto priniesli zo školy 39.
Hľadal vás reportér z Buenos Aires. Čaká tu.
Volali tiež z kancelárie prezidenta.
Chceli vedieť, či je pravda, že zostávate v hoteli.
Nemali ste odchádzať až zajtra?
Zmena plánu.
Ramiro, vaše poviedky sa mi veľmi páčili.
Najviac tá, ako ten párik čakal v nemocnici.
Je to veľmi dobre napísané.
Máte uhladený, plynulý štýl, bez zbytočného prifarbovania,
bez rušivých podnetov. Jednoduchá a zrozumiteľná próza.
Príliš jednoduché.
Jednoduché a jasné môže byť podvratné a znepokojujúce.
Pozrite na Kafku.
Jeho próza je jednoduchá a jasná
a zároveň najviac znepokojujúca.
Ukázať veci jednoducho je znakom umelcovej veľkorysosti.
Súhlasili by ste so zverejníme v zbierke autorských prác, ktorú pripravujeme?
Áno, samozrejme!
Ďakujem veľmi pekne. Nikdy by ma nenapadlo...
- Potom si to vezmem. - Dobre.
Ponúknem to môjmu vydavateľovi. Vezmite si túto moju na výmenu.
Venované Ramirovi, oddanému Salasu a literatúre.
Daniel Mantovani.
- Som vám veľmi vďačný, majstre. - Ďakujem za všetko.
Napíšem vám hneď, ako prídem do Barcelony.
Ak tam zavítate, budete mojím hosťom.
Nie, to nie je potrebné...
Berte to ako zvýšenie šance uverejnenia vašej poviedky.
Trochu veľa batožiny na lov, nie?
Poď kamarát, ideme.
A Titi, Irena nemohla prísť.
Ale nechala ťa pozdravovať.
Dobrý deň všetkým.
Kapitola V. POLOVAČKA
Mal som sen. Bláznivý nápad, ktorý som chcel zrealizovať.
Ale všetci mi vraveli, že...
Ale prečo nepíšete o pekných veciach?
...získať dôveru a náklonnosť obete...
Ten chlap je Judáš.
Sláva vlasti, Daniel!
Oženil som sa s Irene. Ty si odišiel a ja som si ju zobral.
...ďalšie príbehy prostých ľudí pre tvojich Európskych čitateľov.
Všetci sme zo Salasu, pane.
Som veľmi hrdý, že môj otec je v jednej z vašich kníh.
...takto ste ho urobili nesmrteľným.
Nechcem tu ostať a mať zbabraný život, ako moja mama.
Potrebujeme 9800 dolárov.
Nie je v našich silách vyzbierať takúto sumu.
Práca tohto milionára stojí...
na ohováraní vlastnej komunity.
Musíš hneď opustiť Salas.
Poď kamarát, ideme.
Roki, hoď mu veci.
- Počúvaj, Antonio... - Nič nehovor. Všetko je jasné.
Zober si svoje veci a pakuj sa z mesta.
Jasné?
Čau, potkan. Čau.
Utekaj, kurva!
Blízko k nohám,
nech si naserie do nohavíc, potkan!
Utekaj!
Čo si to urobil, ty kretén?
Smrť...
Všetko ustane vo večnosti.
Moje meno v kryštále večnosti.
Koniec.
Dobrý deň všetkým.
Som Vicente Aristizébal, vydavateľ Daniela Mantovaniho.
Ďakujem, že ste prišli na tlačovú konferenciu
jeho nového románu "Ctihodný občan".
Daniel prečíta úryvok svojej knihy
a potom odpovie na niektoré z vašich otázok.
Ctihodný občan, Kapitola 1, Pozvánka.
Odchodom sa nič nekončí.
Po celé tie roky, keď tu prichádzala zima,
cítil som leto mojej domoviny na svojom tele.
Už to tak nie je.
Tento príbeh začína listom.
Papierovým listom,
odoslaným z môjho rodného mesta.
Salas.
Celý život som sa snažil o jedinú vec.
O útek z tohto mesta.
Mojim postavám sa to nikdy nepodarilo,
a ja som nikdy nebol schopný vrátiť sa.
Dve posledné otázky?
Tam.
Alex Bussard, Channel Plus.
Po prvé, chcem vám zablahoželať k románu.
A moja otázka.
Aj keď sa "Čestný občan" odohráva v meste Salas, tak, ako vaše predošlé diela,
najvýznamnejšou novinkou v tomto prípade je, že vy sám ste protagonista.
Nepovažujete toto rozhodnutie za príliš egocentrické?
Všetci spisovatelia sú egocentrickí, samoľúbi,
narcistickí a márniví.
Myslím, že je to dôležitá pomôcka, nevyhnutná na písanie.
Pero, papier a domýšľavosť.
Bez toho nenapíšete nič.
Posledná otázka, prosím.
Caries Ramirez z La Vanguardia.
Koľko je vo vašom románe fikcie a koľko reality?
A záleží na tom, priateľu?
Realita neexistuje.
Neexistujú žiadne fakty, sú len interpretácie.
Pravda, alebo to, čo nazývame pravdou,
je len výklad, ktorý prevažuje nad ostatnými.
Neodpovedáte na otázku. Vyhýbate sa...
Pre vás. Čo sa týka interpretácií.
Táto jazva, čo to je?
Vidíte ju? Čo to je?
Starý operačný zákrok,
následok pádu z bicykla,
alebo strelná rana?
Vaša domáca úloha.
Ďakujem veľmi pekne.
A teraz môžete prosím fotografovať.
Preklad: desade
Korekcie: dcéra Michaela