Under Atlantiska oceanens virvlande strömmar gömmer sig
mysteriet med den tyska u-båten
U-215.
Följ med havsjägarna ut på oceanen, i jakten på
en kringstrykande varg från andra världskriget.
Med mer än 100 milj. böcker i tryck
är Clive Cussler mästare på äventyrsberättelser om skeppsbrott.
James Delgado är chef för Vancouvers marinmuseum och en av
världens främsta marinarkeologer.
Warren Fletcher, som började dyka vid tidigt ålder,
är yrkesdykare och undervattensfilmare,
och har filmat världen över.
Mike Fletcher, ledaren för Eco-nova dykarteam, har arrangerat
dyk på vrak över hela världen.
I jakt på nya äventyr
utforskar de tillsammans jordens okända områden, och kända vrak.
De är... havsjägarna.
HAVSJÄGARNA
På tyska hette de "paukenschlag"-
trumslag...
en kringstrykande vargs mördande rytm.
Hitlers u-båtar, sk. Wolfpack, skickades till Nordamerikas kuster
för att plundra de allierades fraktfartyg,
trots Churchills vapenmakt.
Tyskland hade bestämt sig för att svälta England ur kriget.
Hej. Jag heter Clive Cussler.
De tyska Wolfpack, gjorde att andra världskriget
utkämpades på Amerikas tröskel. Under några månader 1942,
förvandlades vattnet utanför Nordamerika till ett slagfält;
de allierades fraktfartyg sänktes...
Det var en rörig förödelse som fick smeknamnet
"the great American turkey shoot" (ung. Amerikas stora misstag).
För att kompensera blodbadet och förse de engelska bundsförvanterna
med mat, förnödenheter och skepp,
behövde Amerika omedelbart flera fraktfartyg.
Problemet löstes med "frihetsskepp"; enkla fabrikstillverkade fartyg
som producerades på löpande band.
Frihetsskeppet Alexander Macomb gjorde sin jungfruresa
tidigt den 3:e juli 1942. Lastad med Shermanstridsvagnar
och P-38 flygplan exploderade hon träffad av en torped.
Den engelska eskortbåten Le Tiger som befann sig i närheten
upptäckte en ubåt och anföll med spärreld på djupt vatten.
Eftersom vattnet var fullt av olja och vrakdelar från det sjunkande
skeppet Alexander Macomb, visste man inte om ubåten träffats.
Le Tiger plockade upp överlevande och tvingades därefter återvända
till sin position i den 41:a konvojen, som hon övervakade.
Inte förrän efter kriget avslöjade hemliga tyska dokument
att en ubåt försvann den dagen - eller i alla fall runt det datumet;
en unik typ 7 D-klass ubåt som fällde minor försvann
i kustområdet kring New England, utanför Boston i Massachusetts.
Var det U-215, ubåten som sänkte frihetsskeppet Alexander Macomb?
Om man inte hittar U-215 förblir hon ett vandrande spöke,
liggandes på lur någonstans i oceanen, fortfarande på vakt.
Så följ med havsjägarna på en
komplicerad jakt och deras svåraste dykaruppdrag hittills,
när de försöker hitta den försvunna havsvargen - ubåt 215.
FORTFARANDE PÅ VAKT JAKTEN PÅ HITLERS UBÅT 215
Lastar du på flaskorna Warren?
Clive skickar iväg far och son, Mike and Warren Fletcher,
till Amerikas historiska fiskehamn i Gloucester i Massachusetts,
för att lasta ombord dykar- utrustningen på skeppet Arvor.
Säkerhetsdykaren Paul Grantham följer med på jakten efter U-215,
liksom Vince Capone, expert på sidoseende skanning.
Här är farfarsdykarflaskorna. - Farfarsdykarflaskorna...
Arvor ägs av en kompetent kapten;
en storvuxen man som heter Mark Sheldon.
Har du seglat ut ur Gloucester någon gång, Vince?
Nej, det här blir första gången...
När allt är ombord, och de har gått över utrustningen,
hinner de med några timmars sömn innan avgången i gryningen.
Titta vad fint klocktornet är.
Med ljusen från Gloucesters hamn bakom sig,
styr Arvor mot sökområdet 350 kilometer sydöst;
U-215s sista position, och positionen för båten hon sänkte;
frihetsskeppet Alexander Macomb.
I mer än 150 år har skepp lagt ut från den här hamnen, på väg till
samma plats i Atlantiska oceanen;
fiskevattnen vid Georgerevet.
De skulle ta 24 timmar att nå området för eftersökningarna
där de skulle sjösätta ekolodet.
Efter noga förberedelser var havsjägarna redo,
att påbörja jakten på U-215 och Alexander Macomb till havs.
Vi hade arméns anteckningar över vart skeppet sjunkit
... och ytterligare nio platser var markerade inom vårt sökområde;
platser där kanadensiska fiskare sett ovanligheter på sjöbotten.
-Warr... -Ja.
-Titta här. Vince och jag har studerat kartan...
Alla dykarplatser,
som vi har fått fram ligger på cirka 45 famnars djup...
76 meter. -Ja... 82... ungefär.
Då kan vi inte göra mer än ett dyk om dagen.
-Nej, mer än ett går inte.
Det grundare vattnet här, hur djupt är det, 1800 meter?
-Jaha, 1000 famnar.
När tidvattnet stiger, strömmar det över revet.
Tidvattnet gör det rejält strömt.
Sex, sju knop... det går inte ens att ligga still i tre, fyra knop...
Man kan ligga och hålla i sig i en lina, men det går inte
att simma omkring och filma. -Dessutom är det farligt
att försöka sig på tryckminskning i så starka strömmar.
Arvor körde på i kvällningen,
och nästa dag kom man fram till sökområdet, där teamet
förberedde isättandet av ekolodet.
Ja, nu ska vi fiska. -Vad är det? -Du behöver en dusch.
-Jag luktar inte, men mitt hår är hur fett som helst.
-Okej, Mike, lägg i ekolodet. -Okej.
-Jag borde lukta för jag har inte duschat på tre dagar...
-Jag säger till om vi behöver snabba på.
-Okej, här kommer det! Se upp för kabeln...
Se upp...
Nu är den i!
-Den fjärde märkningen är i vattnet. -Uppfattat!
Okej. -Allt klart. -Tack!
De nio målen måste skannas noga,
och i vissa fall handlar det om flera km2 runt varje ställe.
Det tar minst två dagar.
Här ser det ut att finnas något. -Vi är på rätt väg...
Det ser ut som en ubåt. -Dra inga förhastade slutsatser!
-Det är långt ifrån det ställe vi tänkt leta på.
-Det är inte första gången!
De jobbade dygnet runt och höll fortfarande på efter 24 timmar.
De undersökte några mål, men inget av dem var frihetsskeppet Macomb
eller det de var mest intresserade av - ubåt U-215.
-Har du ätit? Hallå! Har du ätit?
-Oh, förlåt. -Har du ätit?
Ätit? -Ja, jag har småätit lite, jag klarar mig. -Vad ser du?
-Mängder av sand...
mera sand...
och till höger, ännu mera sand.
-Jaha, vad gör vi nu? Ska vi fortsätta till nästa plats?
-Ja, jag tror vi får göra det...
Nu närmar den sig målet, den kommer att gå utmed det.
Vi borde se det. -Hur går det, Vince?
-Vi såg ingenting. -Varför inte det? -Jag vet inte. -Ett spökskepp...
-Konstigt, det där ser ut som en skugga.
Det finns nog något att dyka på här någonstans, men det var inte det där.
Mike?! -Ja?! -Kom hit ett tag.
-Vad är det? -En överraskning.
Det här är den bästa bilden.
Det kan vara ett manövertorn...
-Det ser faktiskt ut som en ubåt. -Jag mäter längden och bredden.
-Jag säger åt Russ att hålla kursen.. -73 m. -Perfekt.
-Ca 4.5 m bred.
Okej, vad är 73 m långt, men bara 6 m brett?
-En cigarr? -En fartygsskorsten?
-Det här ser ut som en ubåt, det måste du medge Vince.
-Måtten stämmer.
-Okej... det är inte Macomb.
-Han vågar inte tro att det är en ubåt, men Macomb är det inte.
-Ja...det är värt ett dyk.
Något mer likt en ubåt än det här, kommer vi inte att hitta.
Mike förbereder en lina de ska släppa ner i vraket.
-Okej! Akta er för linorna.
Jag släpper efter sakta. Nu är den i.
-Vi har nått botten! -Den är nere på botten, uppfattat! Klart Mike!
Den räcker minst 4 m över botten.
Hur djupt ligger den? - Ungefär 79 m.
det ser bra ut. Den står rakt upp.
När de fäst linan i målet, kan de dyka i.
Säkerhetsdykare Paul Grantham kommer att sitta i gummibåten
och hålla i linan och Arvor fungerar som jaktbåt ifall något skulle hända
i den täta dimman och de oberäkneliga strömmarna.
Det kommer att ta en timma att gå ner och komma tillbaka upp.
Paul har tryckminskningsschemat och kommer att möta oss med mer luft.
Om det är riktigt strömt och vi inte kan hantera situationen
avslutar vi dyket på en gång.
Vi får inte glömma bort att dimman är tät och kan bli värre.
-Det finns nog lite helium kvar... precis så att det räcker...
De där är nästan lika stora som du...
-Större, och de väger mycket mer. Far och son Fletcher
har fyra flaskor var som innehåller tre olika sorters luftblandningar.
Bara Warrens utrustning väger 136 kg.
Hade havsjägarna hittat U-215?
Bara genom att dyka ner till 82 m djup, i vad som visade sig vara
ett av världens svåraste vattnen, kunde frågan besvaras.
-Att hoppa i från Arvor, var som att dyka ner i en strömmande flod.
Strömmarna var jättestarka.
Warren och jag fick simma allt vi orkade för att komma till linan.
-Jag tror vi går runt och lägger oss nedanför bojen
så att vi har den i sikte.
En grå boll, en grå båt och grå dimma.
Inte särskilt bra sikt.
-När vi kom till linan tänkte jag; vi har ju förberett det här,
och enligt tidvattenschemat borde strömmen inte vara så stark just nu.
Det kan inte vara meningen att vi ska dyka i det här.
Men kanske det inte blir bättre.
Jag tittade på Warren som nickade,
och så bestämde vi oss för att göra ett försök. Men det var på håret
att vi kunde dra oss ner utmed linan, mot strömmarna.
Mike och Warren hade det kämpigt,
men det var ännu värre för Vince och kaptenen Mark.
Dimman var så tät att de inte såg gummibåten fäst vid linan.
Ser du dem?
De borde vara bakom oss.
Jag ser dem inte på radarn. Gå runt till vänster.
Nu ser jag dem. -Jag tappade taget vid 50 m.
-På grund av strömmarna? -Ja, de var för starka.
Det var för svårt! Jag gav upp.
Det var det tuffaste dyk jag någonsin gjort.
- Strömmen var för stark, Vince. Jag blev tvungen att ge upp...
-Det var tur det. -Hade strömmen ökat i styrka
skulle vi inte ha kunnat hålla oss kvar för tryckminskning.
Jag hade 30 m kvar. -Gode Gud...
Jag höll i kameran och...
armarna stod rakt ut och bubblorna flöt förbi horisontellt.
-Helt omöjligt. -Okej, vi får prova något annat.
Vi frågar vem som har hunnit sova, så får vi se vad vi kan göra...
-Vi får omgruppera oss och fundera ut en plan... -Precis.
Det är skillnad på att vara äventyrlig och att vara dumdristig.
Warren och jag hade kommit farligt nära gränsen.
Om någon av oss tappat taget och flutit iväg med strömmen
med natten i annalkande,
kunde vi lätt ha tappat bort Arvor och försvunnit i dimman.
Det här dyket var för djupt och för komplicerat för att chansa.
Vi var tvungna att vänta på svagare strömmar, och vi kunde absolut inte
dyka när dimman var så tät.
Vi tänkte inte göra samma misstag igen.
Du ska nog försöka sova också... Det är ett svårt dyk vi ska göra...
-Jag klarar mig.
-Okej, men det är dumt att försöka utan att vila.
-Jag vet. -Jag ser att du sliter ut dig och inte sover på nätterna.
-Jag klarar mig -Okej...
Bara det bästa är gott nog...
En liten salsakorv...
-Upp och hoppa.
Jag har försökt kartlägga strömmen.
Jag har gått över vektorströms- indikatorerna på kartan...
-Menar du spindlarna? -Ja, spindlarna ...
Jag tror att jag hittat ett tillfälle då det går att dyka.
-Ser man hur vattnet rör sig genom att titta på de här?
Ja, både riktning och fart.
Ute på revet strömmar vattnet i olika riktningar hela tiden.
Men om vi dyker mitt på dagen... runt 12.30...
-Det är ganska snart... -Det hjälps inte.
-Ja, det är väl vår enda chans. Vi får se till att det lyckas.
-Dessutom blir nog vädret sämre snart, så det är sista chansen.
-Jaha, då gäller det...
Kom igen grabbar! Snabba på!
-Om fem minuter kan vi gå i. -Okej, jag tar ut kursen.
-Härligt. -Okej.
Det var tufft där ute och det såg nog ut som om vi inte
skulle klara av Georgerevet,
men innan vi lämnade Gloucester hade vi förberett oss väl
för det här uppdraget.
Warren och jag hade inte åkt 350 km ut på Atlantiska oceanen
för att leta efter en ubåt,
bara med mätningar från flottans gamla dokument.
Havsjägarna har lärt sig att det inte är tillräckligt för att hitta vrak.
Därför vände vi oss till fiskare från Nova Scotia
som jobbar ute på Georgerevet.
Det var deras nio markerade platser som vi baserade
våra eftersökningar på; nio platser där de rivit sönder sina nät.
De hade inte bara passerat dessa platser; de kände till området väl.
-När ni dyker får ni hålla utkik efter hajar, och starka strömmar.
-Tidvattnet går hela tiden i cirklar.
Så ni får akta er för strömmarna,
och som Lloyd sa, det kan finnas hajar där... hammarhajar och liknande
Det beror på årstiden.
-Har du några ärr efter hajbett, Lloyd?
-Jag håller händerna ovanför vattnet.
Vi vände oss till Clearwater Fine Foods,
ett fiskeföretag i Nova Scotia som utfört en detaljerad
hydroakustisk lodning av den kanadensiska sidan av Georgerevet.
Geologen Gordon Fader vid Bedfords- institutet för djuphavsforskning
i Dartmouth Nova Scotia, lät Warren och mig se lodningen.
Gordon och hans kollega Walli Rainey, varnade oss
för de förrädiska strömmarna.
-Strömmarna över revet är starka...
-Det vet vi, Warren, eller hur? -Ja.
-Inte det mest lämpliga stället att dyka på. Om det finns något där
som står upp ifrån botten, kommer vi att få syn på det.
Med hjälp av den hydroakustiska lodningen kunde vi kontrollera
platserna som fiskarna markerat ut, och nästan alla ställena visade sig
vara värda att dyka på. Nu hade vi nio potentiella vrak.
Förhoppningsvis var ett av dem ubåten U-215.
Så vi var väl förberedda;
Vi visste att strömmarna skulle vara starka och svåra att förutse,
men tack vare fiskarna visste vi var det var värt att dyka.
Allt vi behövde göra nu var att simma nedför repet
och se vad som fanns på botten.
Dykare i vattnet, kl. 12.25.
-Titta på vågorna där.
De borde vara på väg upp. Det har gått en timme.
Paul har kommit upp... De borde ha klarat av tryckminskningen...
de kanske stannar kvar lite till.
Den enda som syns i båten är säkerhetsdykare, Paul Grantham.
-Russell, Russell... Arvor.
Russ, är du där?
-Det ser ut som om han tittar hit och tänker simma över till oss.
Undrar om det är det han vill.
-Jag tror att ankaret rörde sig... -Jag håller tummarna. -Ja.
-De var nere lite längre än de hade tänkt.
-Uppfattat, dykare vid ytan.
-Hej... jag tror vi har hittat en ubåt. -Hurra!
Vince hade beräknat strömmarna helt rätt, och den här gången
var det mycket mindre strömt. Warren och jag kunde dra oss
ned till botten på 82 meters djup.
Men när vi kom ner hade ankaret lossnat från vraket
och tidvattnet började närma sig.
Men vi såg några torskar, och det var ett gott tecken
eftersom torskar gillar att leva i vrak, så vi följde efter dem.
En fisk ledde oss till nästa, och plötsligt gav strömmen med sig,
vilket betydde att vi var skyddade av ett stort föremål på botten.
Vi hade hittat den... eller någonting annat.
Det var bråttom. Jag letade efter något tungt att fästa linan i.
Först såg det inte alls ut som en ubåt,
det verkade vara ett tryckskrov
...insidan på en ubåt om man tar bort ytterhöljet.
Vi hade bråttom, vi var tvungna att ta oss ut därifrån,
innan tidvattnet återvände.
-Kom igen...
-Grabbar, det är väl en ubåt?
-Nja, vi hann inte se så mycket... -Inte tillräckligt i alla fall...
Jag var lite stressad där nere... och kände mig snurrig redan på 61 m djup,
men jag tog mig ner till 79 m... och till slut till 82 m.
Far och son Fletcher vill gärna dyka igen för att bekräfta sin upptäckt.
Men de är tvungna att vänta på att tidvattnet ska ändra sig,
och de tar flera timmar innan deras kroppar klarar av ett dyk till,
utan att riskera att få dykarsjukan.
-Warr...! -Ja! -Kom ett tag.
Jag tycker att vi ska fortsätta leta efter Macomb...
Vilka är de troligaste målen, Vince?
-Nu vet vi var ubåten ligger.
-Stämmer positionen med uppgifterna från armén?
-Nej. -Vad stod det där?
-Vi hittade ubåten 25 km från den plats som skeppet sänkte henne på.
-Vi har en plan, Mark.
Vi vill fortsätta till nästa mål, 15 km bort...
Vad tror du om vädret?
-Vi hamnar nog i blåsväder på vägen hem.
-Jaha... du tror det blåser upp.
-Det är inte värt att stanna här i natt. -Nähä...
Det är bäst att vi ger oss av... -Vi binder fast utrustningen.
Vi har en plan... vi går mot Gloucester.
-Jag ville inte flytta på mig, men kapten Mark hade rätt.
Vi behövde komma iland innan det blåste upp,
och jag skulle inte få dyka ner och bekräfta vad vi hittat.
Om jag trodde att det var vraket efter U-215?
Det var jag inte säker på, men jag visste att det var en ubåt.
Havsjägarna hade hittat en känd ubåt i Nordsjön för några år sedan.
Och precis som på den här ubåten hade ytterhöljet på den försvunnit.
Först hade det vraket inte alls likna en ubåt, men efter flera
undersökningar kunde vi bevisa
att det var den kända U-21 från första världskriget.
Om vi ville bevisa att det här vraket var U-215,
måste vi ta oss i land och anlita en större båt.
Och den här gången, skulle vi
Mike och Warren mötte Jim Delgado ungefär två veckor senare
i Shelburne, en kanadensisk hamn i Nova Scotia.
De skulle leda fortsättningen av jakten på U-215 från Ryan Atlantic,
en härdad trålare; som de man fiskar med i Nordsjön.
Kaptenen Percy Cox passade utmärkt för uppdraget...
en smart och trevlig veteran. -Vad tycker du? -Vad jag tycker?
Ni har mycket utrustning. Vi får se om det får plats.
Vi vill ju inte lämna någon kvar och ta utrustning istället.
En annan viktig medlem var den knallgula ROV som sköttes
av Regan Braund, en tulltjänsteman, och supportteknikern Darren Moss.
ROV (ett fjärrstyrt fordon) fungerar som en robotdykare
och kan filma under vattnet mycket längre än mänskliga dykare.
-Ser du Warren där nere? -Ja.
-Vi lägger ut när du säger till Percy! Vi är klara.
-Okej. Jag vill att han ska se båten lägga ut...
Då kanske han snabbar på. - Jag kan hoppa!
-Warren är ombord. Vi kan lägga ut. -Ni la ut en minut för tidigt.
Dykaren och forskaren Richie Kohler har bjudits med.
Richie har hittat och identifierat ubåtar förut,
och han har forskat om U-215, i mer än tio år.
Ingen annan kunde vara mer till nytta på den här expeditionen,
där man vill identifiera målet
som havsjägarna funnit och fästa en markering på det.
-Ja det här ska bli intressant.
-Ja, förhoppningsvis blir det ingen ubåtsjakt utan en ubåtsidentifiering.
-Det vet vi inte än. -Nej, det stämmer.
-Vad kommer vi att få se? -Tuber... Fem tuber.
Tuberna var en del av U-215s uppbyggnad.
Det var en speciell sorts ubåt... en av sex som byggts.
De sköt torpeder, men de var en ovanlig sorts 7 D-klass ubåt.
De var minutläggare,
och kunde transportera 15 minor som deponerades under vattnet.
Minorna transporterades i fem vertikala tuber bakom manövertornet.
När minorna deponerades genom tuberna ankrade de i sjöbotten
och flöt sedan upp, utan att synas från ytan.
När de fungerade som de skulle, inväntade minorna det första
fiendefartyget som kom tillräckligt nära innan de detonera sprängämnena.
Om vårt mål visar sig vara en ubåt med fem tuber, måste det vara U-215
skickad till Nordamerikas kust.
Men en fråga kvarstår: sänkte U-215 frihetsskeppet Alexander Macomb?
Låt mig gå över vad som gäller.
Om det är 215... eller en annan ubåt, så måste vi meddela Tyska regeringen.
Det är deras egendom och deras döda soldater...
De var fäder, söner, bröder och makar...
Många av dem unga män
som slogs för sitt land, och inte bara en båtlast nitiska nazister.
De kunde inte gärna säga; "Nej Adolf, det går jag inte med på?"
De hade inget val. -Nej... nej...
-Och de led stora förluster.
De flesta båtarna sjönk utan att någon enda människa överlevde.
De försvann med hela besättningen, precis som 215.
Nästan 60 ubåtar ligger fortfarande, som vi kallar det, på vakt.
Båtarna och besättningen försvann... seglade in i glömskan.
-Och det är så ni kallar det, att de fortfarande ligger på vakt?
-Ja, de ligger fortfarande på vakt.
-Ja, 215 ligger fortfarande på vakt. -Tills vi hittar henne, Warren!
-Ja, det hoppas jag. Jag hoppas att vi redan har hittat henne.
Det kommer vi snart att få veta.
Ryan Atlantic, Nordsjöns tuffa gamla krigshäst, gick lätt söderut
över det lugna vattnet,
mot den kanadensiska sidan av Georgerevet och havsjägarnas mål.
Det tog hela natten och lite av nästa dag, att avverka 250 km.
När det ljusnar på den lugna oceanen närmar de sig sitt mål
och sjösättningen av ROVen,
som förhoppningsvis kommer att bekräfta upptäckten av U-215.
Ytmarkeringen som Warren och jag lämnade här för två veckor sedan
låg och flöt på den spegelblanka oceanen.
Vi drog ombord linan och fäste den
vid Ryan Atlantics vinsch,
sedan var det bara att sjösätta ROVen.
-Nu är vi rakt över linan.
-Om du vill testa ROVen, så gör det nu.
Okej, vi kan börja gå ned sakta
och var 15:e m sätter vi fast ett spänne.
-Okej Mike, jag går in i hytten.
-Vi talar om vad som händer. -Okej.
Det här är så spännande!
Vi samlades framför dataskärmen när ROVen var på väg ner till botten.
Och fast strömmen var ovanligt svag så var den full av partiklar
som rusade förbi kameran. -Oj vad det blåser där nere.
Trots Regans ansträngningar kunde inte ROVen svänga i strömmen.
Trots att vi kollat tidvatten- schemat, så att det skulle vara
förhållandevis lugnt var strömmarna för strida för att maskinen
skulle kunna fungera som den skulle; vi var tvungna att dra upp ROVen.
Gruppen bad Percy, som kände till tidvattnet vid Georgerevet,
att sätta en tid för nästa försök med ROVen. Han trodde
att den bästa tiden var tidigt på morgonen, före soluppgången.
Vi försöker när strömmarna ger med sig tidigt i morgon bitti.
Nu är det bäst att vi går och lägger oss till kl. 03:30.
Alla behöver sova.
- Ja. Jag har en väckarklocka om du vill ha.
Percy väcker mig.
Vi tar den här gula... orangea linan
den leder från säkerhetslinan, som är fäst i vraket
till klumpvikten på ROVen, så att den håller sig på plats.
-Mot strömmen. Det klarar du. -Jag ska bara gå upp lite....
-Trycker du ned så långt det går för att hålla den kvar på botten? -Ja.
-Wow, såg du? -Ja...
-Där är en bit av en ledning.
-Vänta, vänta...
Precis som förra gången, kämpade ROVen mot enormt starka strömmar
för att komma ned på 82 meters djup. -Vi närmar oss ett vrak.
Nu är vi nere på 78 m och det går definitivt...
Titta... det flyter omkring spillror.
Plötsligt gav strömmen med sig. ROVen drogs bakåt.
-Den går inte bakåt... Jag vet inte vad jag ska göra...
Någonting gick fel.
Åh nej... åh nej...
Okej, så var det med den bojen.
Ryan Atlantic låg på drift.
Säkerhetslinan som satt fast i vraket hade gett med sig.
Om vi inte handlade snabbt skulle vi förlora ROVen.
Som tur var drev vi bort från vraket,
vilket gjorde att ROVen nog inte skulle trassla in sig.
Starka strömmar, mycket fisk, massa plankton.
Det är frustrerande. Vraket ligger under oss men vi kan inte se det.
Den är uppe på ytan, Mike.
Vi får ta och hala in den här olydiga mojängen.
De var tvungna att ta upp ROVen.
Havsjägarna var tillbaks där de börjat.
Utan en lina som satt fast i vraket kunde de inte göra någonting.
Nu var dykarna tvungna att rädda situationen,
Mike och Warren tvingades dyka
ner i de farliga strömmarna i Georgerevet en gång till.
Titta här. Den är helt sönder, Jim. Ja, titta...den är helt söndersliten.
Vi räddade all utrustning, men repet är helt förstört.
Mike föreslog ett sätt att fästa en lina
i vraket utan att förstöra platsen.
Vi gör så här, Jim. Vi använder ett dragg, som inte skadar vraket...
över målet som vi tror är U-215...
och om vi har tur kan vi fästa repet...
och sedan dyka i från gummibåten.
Ni fäster väl inte linan i det här skeppet Mike?
Nej, nej. Det här är moderskeppet. Hon fungerar som uppbackning.
Man kan ju inte åka 278 km ut på Atlantiska havet i en gummibåt
...men härifrån kan vi ju använda den och det är det vi tänker göra...
-Bra. Vi måste...
-Vi måste göra någonting... -Vi måste ta oss ned på något sätt...
-Jag slänger i den här kedjan så följer resten med.
Säg till när du ser den, Percy!
Backa lite! Se upp!
-Sitter den fast? -Nej, men det är 122 m... så det gör inget.
Okej... Se upp, Jim. Släpp efter... Vi har den!
När linan var fäst i vraket var det dags för, Mike, Warren och Richie
att dra på sig utrustningen. Det var dags att återigen använda
den beprövade metoden med mänskliga dykare.
-Det där ser tungt ut. -Lyft får du se. 77 kg.
-De är inte alls lika stora!
-Jag använder så mycket luft så jag måste ha de här med mig.
Jag påbörjade den här resan till Georgerevet för 12 år sedan när
jag fick höra om U-215 och Macomb.
Tack vare de här två är jag äntligen här.
-Du är inte framme än... det är 82 m kvar. -Sedan blir det ännu svårare.
-Paul säger att det är dags att gå i grabbar.
Percy, vad tycker du? Ska vi gå i?
-Min visar kvart i grabbar.
-Är du klar?
Att simma nedför linan gick bra. Vi hade beräknat strömmarna rätt.
Jag hade bara känt Richie i ett par dagar, men nu kunde jag slappna av
för jag såg att han var en bra dykare duktig och kapabel.
Allt gick som det skulle... tills vi kom ner på botten.
Vi hittade ingen ubåt, faktum var att vi inte hittade någonting alls.
Ankaret hade lossat från vraket...
Med hjälp av den orangea linan letade vi lite runt omkring oss,
men vi såg ingenting, inga vrakdelar ingen torsk, ingenting alls.
Georgerevet visade sig vara oerhört svårt att dyka i.
Inte undra på att man inte hittat U-215. Det berodde
inte bara på djupet. Warren och jag hade dykt på större djup än det här.
Och det var inte bara pga. de starka strömmarna. Flera år tidigare hade
jag jobbat på en byggnadsplats med en grupp vars uppgift var
att komma på ett sätt att dyka i Niagarafallens starka strömmar,
nära kanten på Niagarafallen.
Problemet vi Georgerevet var tidvattnet... de oberäkneliga
tidvattnet med strömmar som hela tiden bytte riktning.
De var orsaken till att linan på Ryan Atlantic gett efter,
och de var orsaken till att ankarna hela tiden släppte.
Frustrerade och besvikna tog vi oss upp till ytan.
Mike visste inte att han steg upp i fara.
När han kom till den första tryckminskningsstationen,
fungerade inte regulatorn med luftblandningen.
Utan den livsviktiga lufttillförseln kunde Mike lätt få dykarsjukan.
Warren upptäckte genast vad som hänt,
och under några kritiska minuter delade son och far regulator.
Eftersom de andades med samma regulator båda två,
tog luften nästan slut. Med gruppen var väl förberedd.
Säkerhetsdykaren Paul Grantham lyckades få ner en extra tub
till dykarna, och en potentiell katastrof avvärjdes.
Jag hade ingen aning om vad som just hänt nere i vattnet.
-Om ni inte har med er bilder på ubåten får ni inte komma upp i båten.
-Jasså...
-Nå? -Vilket dyk... vi kom inte ner på någonting. Ingenting alls.
-Hittade ni inget vrak? -Vi letade men vi hittade ingenting.
Ankaret måste ha slitits loss. -Oh, nej...
-Det var inget bra dyk... Jag hade problem med utrustningen...
Hur är det? -Äh, okej...
-Det måste ha varit snopet...
Ni måste ha blivit snopna.
En av mina regulatorer slutade att fungera...
Deprimerande...
Jag har ett stort... -Jag behöver... Jag med...
-Saltvatten... -Ja, då får vi...
Vi blir tvungna att försöka hitta det igen, eller hur?
-Jaa......det drev iväg. ...Jaha... Vi måste leta
efter vraket igen... eller.. det blir inte lätt. -Det finns en chans...
det lugnar sig vid ett... och sedan igen vid sju.
Sju på morgonen är att föredra säger kaptenen. Enligt Mike
är klockan sju att föredra. -Ska bli.
Dykarna hade tillräckligt med luft för ett dyk till och gav inte upp.
De tänkte sätta ihop två stora ankare och släppa ner dem
så nära platsen som möjligt.
Precis som förut skulle de gå i ifrån gummibåten.
Ryan Atlantic var för tung och skulle bara släpa ankaret
Det här var havsjägarnas sista chans.
Om de inte lyckades nu skulle de återvända tomhänta.
Om vädret klarnar är det bäst att ta vara på det.
Sova kan vi göra senare.
Okej. Nu gäller det.
Vi vill hitta en ubåt, och ta bilder på den.
Ja, jag hoppas verkligen att vi hittar henne.
Jag har fått nog av motgångar.
Det är passande att leta efter ett dött skepp, på ett dimmigt hav.
Det här var sista chansen.
Jag hoppades att ankaret inte fallit
så långt ifrån vraket att vi inte skulle hitta någonting.
Men jag hade inte drömt om att hitta det vi gjorde.
Ankarna hade inte bara träffat vraket. De hade fallit
på kanten av fem vertikala tuber.
Vi hade hittat ubåten.
Vi var säkra på att det var U-215.
Jag såg inte bara de öppna tuberna, utan även toppen av minorna.
Det var precis som Jim sagt; att hitta fem tuber, var att hitta 215.
Hon var den enda sjunkna 7 D-klass ubåten på den här sidan Atlanten.
Men nu hade vi nästan inte tid att undersöka den.
Vi hade studerat ritningarna. Vi visste att om vi fortsatte framåt
bortom tuberna skulle vi hitta manövertornet.
Och mycket riktigt, där var det... med nederdelen av periskopet intakt.
Luckorna var fortfarande stängda.
Hela besättningen kanske fanns där inne,
och hela ubåten kanske var lufttät.
Men trots att det varit ett kort dyk,
skulle jag vara tvungen att spendera 1 1/2 timme i tryckminskningskammaren
innan jag kunde gå upp till ytan och berätta nyheten.
-Skryt på bara!
-Jag ville så gärna få reda på om de lyckats.
Det var Warren som berättade det för oss.
Ankaret satt mitt i en av tuberna.
Hurra!
Efter 60 år ser hon fortfarande farlig ut... olycksbådande.
Det ser ut som om...
om man bara knackade lite på ytterhöljet, skulle alla vakna
och börja jobba igen.
Ett bra dyk. Bra jobbat, Richie...
Jag tror inte det är sant,
du kan le som en Cheshirekatt med en regulator i munnen.
Jag vill också ha en kram...
Fader och son...
Det var första gången...
Det här var verkligen lyckat. Vi hade löst halva mysteriet.
Frihetsskeppet Alexander Macomb befann sig fortfarande där ute,
och vi skulle hitta henne.
Men det skulle bli ett annat äventyr med havsjägarna.
-Percy hittar du till Shelburne? -Javisst!
-Mot Shelburne, kapten! -Då ger vi oss av.
Vi hade jobbat klart på Georgerevet tills vidare
så Percy styrde Ryan Atlantic hemåt, mot Shelburne i Nova Scotia.
När de nådde land var bragden redan känd.
Internationella rubriker och massor av media väntade på dem...
vilket visade att folk fortfarande är intresserade av ubåten
och dess roll i vår historia.
Inom ett par dagar fick Mike ett mejl från en tysk herre
som mist två morbröder i kriget.
Både hade dött på sjön i ubåtar, en av dem i U-215.
Tack vare informationen vi fick
av fiskarna vid North Atlantic,
kan en ny sida skrivas i historien. Vi har hittat ubåten.
U-215 och hennes besättning går inte längre vakt.
HAVSJÄGARNA FORTFARANDE PÅ VAKT
SVENSK ÖVERSÄTTNING: EVA LUPIN